УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/20831/18
Провадження № 22-ц/4820/1491/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
29 жовтня 2020 року м. Хмельницький
Хмельницький апеляційний суд у складі колегії
суддів судової палати з розгляду цивільних справ
Грох Л.М. (суддя-доповідач), Талалай О.І., Спірідонової Т.В.,
                секретар судового засідання Дубова М.В. 
з участю представників сторін, 

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області в складі судді Стефанишина С.Л. від 06 липня 2020 року. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У вересні 2018 року позивач, звертаючись з цим позовом до відповідача, вказував, що 17 грудня 2014 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, оформлений розпискою, згідно якої ОСОБА_2 зобов`язався виплатити йому частинами кошти, зокрема, 5000 доларів США із обов`язком повернення до 31 грудня 2015 року, та 4000 доларів США із обов`язком повернення до 31 грудня 2016 року.
Відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, суму боргу у встановлений розпискою строк не повернув. Із зазначеної суми позики виплатив у 2017 року 1019,34 доларів США. Сукупний борг за основною сумою позики на день звернення до суду становив 7980,66 доларів США.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Договір позики, укладений між ним та відповідачем 17.12.2014 року, є оплатним.
Тому позивач просив стягнути на його користь з ОСОБА_1 7980,64 доларів США боргу, проценти за користування грошовими коштами - 2816,28 доларів США, 3% річних від простроченої суми - 568,79 доларів США, 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року позов ОСОБА_2 про стягнення боргу, процентів та 3 % річних - задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 11365,71 доларів США, що еквівалентно 308806,34 грн. та судовий збір у розмірі 3183,53 грн., всього стягнуто 311989,87 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду як незаконне та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. На його думку, хибним є висновок суду про укладення сторонами договору позики. Надана позивачем розписка не свідчить про його боргові зобов`язання на підставі договору позики, а дійсна природа грошового зобов`язання відповідача перед позивачем судом не встановлена. Розписка була написана з метою вирішення питання щодо виплати позивачу нібито належної йому зарплати за 18 місяців їхньої співпраці з розрахунку 500 доларів США в місяць. Тому у суду не було підстав для стягнення зазначеної суми як боргу за договором позики.
У відзиві ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу відхилити. Вважає, що суд правильно встановив природу правовідносин між сторонами і обставини справи. Твердження відповідача, що 26952 грн., перераховані ним впродовж 2017 року в рахунок заробітної плати не ґрунтуються на доказах. 
В засіданні апеляційного суду представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з викладених у ній мотивів.
Представник позивача просив відхилити апеляційну скаргу як безпідставну.
Апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Так, судом встановлено, що згідно розписки від 17.12.2014 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9000 доларів США і зобов`язався виплатити 5000 доларів США у строк до 31 грудня 2015 року та 4000 доларів США у строк до 31 грудня 2016 року. 
Відповідач не виплатив у повному обсязі позивачу отримані у нього кошти згідно розписки.
Згідно виписки АТ комерційний банк «Приватбанк» від 14.08.2018 року про надходження коштів по банківській картці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 перерахував на його картку за період з 01.01.2017 року по 03.08.2018 року 26952 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції  виходив з того, що ОСОБА_2  не виконав у повному обсязі взятих на себе грошових зобов`язань,  тому слід стягнути на користь позивача наявний борг, проценти за користування позикою відповідно до ст. 1048 ЦК та 3 % річних на підставі ч.2 ст. 625 ЦК.
Так, за змістом ч.1  ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Якщо сума позики перевищує 50 розмірів неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, вважається, що договір позики є оплатним, тобто позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України).
Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом частини 1 статті 1050 ЦК України  у разі несвоєчасного повернення позичальником суми позики він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст. 625 ЦК України).
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку відповідно до ст.89 ЦПК України. 
Посилання апелянта у апеляційній скарзі на те, що він не отримував у ОСОБА_1 грошові кошти в борг і невстановлення судом правової природи правочину між сторонами є необґрунтованими. 
Суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі розписці, в якій викладено зобов`язання позичальника сплатити кошти позикодавцю, зазначена дата її складання та дата виконання зобов`язання. 
Відсутність у розписці посилання, на виконання якого саме зобов`язання відповідач повинен сплатити обумовлену суму грошових коштів позивачу, не має правового значення для вирішення спору, оскільки дана обставина не є обов`язковою умовою договору позики.
Те ж саме стосується наведених в апеляційній скарзі доводів про відсутність у розписці посилання на отримання грошових коштів апелянтом від позивача. 
При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і ніяким чином не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.
Так, матеріали справи не містять жодних даних про існування між сторонами трудових відносин та наявної заборгованості по зарплаті, що спростовує твердження апелянта про написання розписки з метою вирішення питання щодо виплати позивачу належної йому зарплати за 18 місяців їхньої співпраці.
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 171/1456/15-ц.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 06 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

 
Повний текст постанови складено 30 жовтня 2020 року.

Судді                                         Л.М. Грох

                                               О.І. Талалай 

                                               Т.В. Спірідонова