Справа № 461/7777/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Коваль В.А. 
Провадження № 22-ц/811/2400/19                                Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 
Категорія:3

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
                17 листопада 2020 року                          м.Львів
Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,
секретаря – Жукровської Х.І., 
з участю: представника позивача – ОСОБА_1 ,
представника відповідача Львівської обласної 
державної адміністрації – Брильовської О.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Львівської обласної державної адміністрації та релігійної організації «Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» на рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року у справі за позовом релігійної організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» до Львівської обласної державної адміністрації, третя особа – релігійна організація «Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» про визнання частково незаконним та скасування розпорядження, 
в с т а н о в и л а:
У жовтні 2018 року релігійна організація «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» (далі – Релігійна громада УГКЦ м. Кам`янка-Бузька) звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати незаконним і скасувати пункт 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 у частині скасування пункту 1.5.1. розпорядження Представника Президента України у Львівській області «Про повернення культових споруд релігійним громадам» від 20.04.1993 року №297. 
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначав, що розпорядженням Представника Президента України у Львівській області від 20.04.1993 року №297 «Про повернення культових споруд релігійним громадам» передбачено повернення у власність безоплатно релігійним громадам Української Греко-Католицької Церкви (далі – УГКЦ) церков та державного майна, що в них знаходиться. Зокрема, пунктом 1.5.1. цього розпорядження передбачено повернення Релігійній громаді УГКЦ м. Кам`янка-Бузька будівлі церкви Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області. 
На підставі пункту 1.5.1. зазначеного розпорядження Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації, відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків і домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Міністра комунального господарства Української РСР від 31.01.1966 року, було зареєстровано право власності на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, яка знаходиться у м. Кам`янка-Бузька по вул. І.Франка, за Релігійною громадою УГКЦ м. Кам`янка-Бузька, що підтверджується реєстраційним посвідченням на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, від 30.04.1993 року та копією витягу із реєстрової книги домоволодінь місцевих Рад народних депутатів трудящих, державних кооперативних і громадських установ, підприємств і організацій.
Статтею 29 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (у редакції, чинній станом на квітень 1993 року) було передбачено, що релігійні організації мають право власності, зокрема, на майно, передане державою, а статтею 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 року (у редакції, чинній станом на квітень 1993 року) було передбачено, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР Уряду Кримської АРСР.
Вважає, що відповідно до вказаних вище норм діючого на той час законодавства та на підставі пункту 1.5.1. розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 20.04.1993 року №297, з подальшим вчиненням у встановленому порядку реєстраційних дій щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно, Релігійна громада УГКЦ м. Кам`янка-Бузька набула право власності на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці по вул. І.Франка у м. Кам`янка-Бузька Львівської області. 
Однак, 06.01.1994 року прийнято розпорядження Представника Президента України у Львівській області, пунктом 4 якого було відмінено пункт 1.5.1. розпорядження «Про повернення культових споруд релігійним громадам» від 20.04.1993 року №297.
Позивач вважає в цій частині розпорядження Представника Президента України у Львівській області незаконним і таким, що порушує право власності Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька.
В обґрунтування незаконності вказаного розпорядження в оспорюваній його частині позивач посилається на те, що відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про власність», в чинній на той час редакції, право власності охороняється законом і держава забезпечує стабільність правовідносин власності, а у відповідності до частини першої статті 55 цього Закону, власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України, однак, всупереч наведеним вище положенням законодавства, оскаржуване розпорядження по суті спрямоване на позбавлення Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька права власності на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, набутого у встановленому законом порядку.
Наведене вище, на переконання позивача, в повній мірі узгоджується із правовою позицією, викладеною у рішенні Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), відповідно до якої, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, що є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні (індивідуальні) правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Наголошує, що у цьому аспекті розпорядження Представника Президента України у Львівській області «Про повернення культових споруд релігійним громадам» від 20.04.1993 року №297 у частині пункту 1.5.1. є актом індивідуальної дії, на підставі якого у Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька виникло право власності на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, і як акт одноразового застосування воно вичерпало свою дію внаслідок його виконання – реєстрації права власності на вказану будівлю церкви за Релігійною громадою УГКЦ м. Кам`янка-Бузька, після чого Представник Президента України у Львівській області не мав права скасовувати (відміняти) вказаний пункт розпорядження іншим своїм (оскаржуваним) розпорядженням. 
В заперечення доводів відповідача та третьої особи про застосування наслідків спливу позовної давності позивач зазначав, що на час прийняття оскаржуваного розпорядження питання позовної давності регулювалось Цивільним кодексом УРСР 1963 року, статтею 76 якого було передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, а право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
Зазначає, що про існування оспорюваного пункту 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5, яким порушено право позивача, позивач довідався тільки 15.03.2018 року з поданого представником Львівської обласної державної адміністрації відзиву на позовну заяву у справі №446/509/15-ц за позовом Релігійної громади Української Православної Церкви Київського Патріархату м. Кам’янка-Бузька (далі – Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам’янка-Бузька) до Львівської обласної державної адміністрації та Релігійної громади УГКЦ м. Кам’янка-Бузька про визнання незаконним пункту 1.5.1. розпорядження Представника Президента України від 20.04.1993 року №297 та скасування реєстрації права власності Релігійної громади УГКЦ м. Кам’янка-Бузька на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, і раніше позивач про нього не знав і не повинен був знати, оскільки розпорядження не було опубліковано в офіційному друкованому виданні, не було надіслано Релігійній громаді УГКЦ м. Кам’янка-Бузька поштою чи в інший спосіб, а станом на січень 1994 року не існувало офіційного веб-сайту Львівської обласної державної адміністрації, на якому відображалася інформація про прийняті Представником Президента України у Львівській області розпорядження.  
Рішенням Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року позов релігійної організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» задоволено.
Визнано незаконним і скасовано пункт 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 у частині скасування пункту 1.5.1. розпорядження Представника Президента України у Львівській області «Про повернення культових споруд релігійним громадам» від 20.04.1993 року №297.
Стягнуто з Львівської обласної державної адміністрації на користь релігійної організації «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» 1762 грн. судового збору.
Рішення суду оскаржили відповідач Львівська обласна державна адміністрація та третя особа релігійна організація «Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» (далі – Релігійна громада УПЦ-КП м. Кам’янка-Бузька).
Відповідач Львівська обласна державна адміністрація просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд при вирішенні даного спору невірно застосував рішення Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 та норми Цивільного кодексу України 2004 року, оскільки їх не існувало на момент прийняття оскаржуваного розпорядження. 
Апелянт не погоджується з висновками суду про не пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом.
При цьому, посилається на те, що 15.03.1994 року Вищим Арбітражним Судом України розглядалась справа №38/3 за позовом Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам`янка-Бузька до Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним пункту 1.2 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 і в рішенні суду вказано, що у судовому засіданні був присутній також представник Релігійної громади УГКЦ (третьої особи в справі), а тому про наявність оскаржуваного розпорядження позивачу було відомо ще у 1994 році і суд повинен був відмовити в задоволенні позову за спливом позовної давності.
Також апелянт зазначає, що суд не врахував доводів їхньої сторони про віднесення даної категорії справ до юрисдикції господарського суду.
Третя особа Релігійна громада УПЦ-КП м. Кам’янка-Бузька просить рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апелянт не погоджується із висновками суду по суті вирішення спору, а також вважає, що суд безпідставно не застосував для відмови у позові наслідки спливу позовної давності, оскільки розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 було предметом спору в справі №38/3, яка розглядалась Вищим Арбітражним Судом України за участі представників Релігійної громади УГКЦ, окрім того, з ухвали Кам’янка-Бузького районного суду Львівської області від 03.02.1994 року встановлено, що Релігійна громада УГКЦ в порядку статті 348 ЦПК України зверталась до суду із заявою про виконання цього розпорядження, пунктом 1.2.1 якого повторно вирішено питання про повернення безоплатно у власність Релігійної громади УГКЦ церкви Різдва Пресвятої Богородиці м. Кам’янка-Бузька, однак, за заявою Релігійної громади УПЦ-КП виконання розпорядження було зупинено до вирішення Вищим Арбітражним Судом України скарги Релігійної громади УПЦ-КП на це розпорядження.
Апелянт також звертає увагу, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 349 ЦПК України (1963 року), в редакції станом на 1994 рік, рішення державних органів, прийняті з питань володіння і користування культовими будівлями і майном, були виконавчими документами і підлягали виконанню судовими виконавцями відповідно до вимог пункту 18 частини першої статті 348 цього Кодексу.
Що ж стосується висновків суду по суті вирішення спору, то за позицією апелянта, оспорюваним пунктом 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 відмінено, а не скасовано, пункт 1.5.1 розпорядження від 20.04.1993 року №297, і таке рішення прийняте у формі розпорядження, відповідно до статті 14 Закону України «Про Представника Президента України». 
Апелянт наголошує, що розпорядженням від 20.04.1993 року №297 не передано право власності Релігійній громаді УГКЦ на спірну будівлю церкви, а лише надано повноваження районним державним адміністраціям повернути у власність безоплатно релігійним громадам УГКЦ зазначені в розпорядженні церкви та майно, що в них знаходиться, проте, Кам`янка-Бузька районна державна адміністрація не приймала жодного акту на виконання вказаного розпорядження, а тому право власності на спірну будівлю церкви Релігійною громадою УГКЦ зареєстровано незаконно, власне, що і є предметом спору в іншій цивільній справі №466/509/15 за позовом Релігійної громади УПЦ-КП до Львівської обласної державної адміністрації, Релігійної громади УГКЦ та інших про визнання незаконним пункту 1.5.1  розпорядження Представника Президента України від 20.04.1993 року №297 і скасування реєстрації права власності Релігійної громади УГКЦ на спірну будівлю церкви.
Крім того, зазначає, що пункти 1.2.1 та 1.2.2 розпорядження Представника Президента України від 06.01.1994 року №5 були визнані недійсними рішенням Вищого Арбітражного Суду України від 15.03.1994 року у зв`язку із наявним договором від жовтня 1990 року, укладеним між Релігійною громадою тоді УАПЦ (правонаступником якої є Релігійна громада УПЦ-КП) і виконавчим комітетом Кам`янка-Бузької районної Ради народних депутатів, про безоплатне користування спірною будівлею церкви, яке є чинним.
Після оголошеної в судовому засіданні апеляційного суду перерви, представник третьої особи не з`явився, про дату час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, що підтверджується його розпискою (а.с.266), клопотань про відкладення розгляду справи від нього не надходило, а тому справу розглянуто апеляційним судом відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України у його відсутності. 
Заслухавши пояснення сторони відповідача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційних скарг без задоволення з наступних підстав. 
Судом встановлено, що релігійна організація «Релігійна громада Української Греко-Католицької Церкви парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» (Релігійна громада УГКЦ м. Кам`янка-Бузька) є місцевою релігійною організацією віруючих УГКЦ, які добровільно об`єднались з метою спільного задоволення релігійних потреб, юридичною особою, яка зареєстрована 31.07.1991 року, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію статуту релігійної громади №383/19 від 31.07.1991 року, виданого виконкомом Львівської обласної ради народних депутатів (а.с.7-9).
Розпорядженням Представника Президента України у Львівській області від 20.04.1993 року №297 «Про повернення культових споруд релігійним громадам» (а.с.15-16) повернуто у власність безоплатно релігійним громадам УГКЦ церков та державного майна, що в них знаходиться. Зокрема, пунктом 1.5.1 цього розпорядження повернуто у власність безоплатно Релігійній громаді УГКЦ м. Кам`янка-Бузька будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області. 
На підставі цього розпорядження (п.1.5.1) (а.с.17), Червоноградським міжміським бюро технічної інвентаризації зареєстровано право власності на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, яка знаходиться у м. Кам`янка-Бузька по вул. І.Франка, за Релігійною громадою УГКЦ м. Кам`янка-Бузька, що підтверджується реєстраційним посвідченням на домоволодіння, яке належить державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, від 30.04.1993 року та витягом із реєстрової книги домоволодінь місцевих Рад народних депутатів трудящих, державних кооперативних і громадських установ, підприємств і організацій (а.с.18-19).
06.01.1994 року Представником Президента України у Львівській області прийнято розпорядження №5 «Про повернення релігійним громадам Української Греко-Католицької Церкви і Української Православної Церкви Київського Патріархату у власність безоплатно культових будівель у м. Кам`янка-Бузька» (а.с.20-21).
Вказане розпорядження було прийняте у зв`язку з відмовою православної релігійної громади в м. Кам`янка-Бузька від рівного і почергового використання діючого храму Різдва Пресвятої Богородиці, а тому, з урахуванням наявності у місті двох культових будівель, а також вкладення коштів релігійними громадами у їх спорудження, ремонт і тривалість використання, було вирішено: 
Релігійній громаді УГКЦ – повернути у власність безоплатно церкву Різдва Пресвятої Богородиці в м. Кам`янка-Бузька (п.1.2.1 розпорядження), а Релігійній громаді УПЦ-КП – повернути у власність безоплатно церкву Святого Миколая, що є пам`яткою архітектури ХVІІ століття, в м.Кам`янка-Бузька, та сприяти у виділенні будівельних матеріалів для ремонту храму Святого Миколая.
Пунктом 4 цього розпорядження було відмінено розпорядження «Про врегулювання конфлікту на релігійному грунті в м. Кам`янка-Бузька» від 04.01.1993 року №1 та пункт 1.5.1. розпорядження «Про повернення культових споруд релігійним громадам» №297 від 20.04.1993 року.
Рішенням Вищого Арбітражного Суду України від 15 березня 1994 року у справі №38/3 за позовом Релігійної громади УПЦ-КП до Львівської обласної державної адміністрації про визнання недійсним пункту 1.2 розпорядження представника президента №5 (а.с.48-51) визнано недійсним розпорядження Представника Президента України у Львівській області №5 від 06.01.1994 року в частині передачі у власність церкви Різдва Пресвятої Богородиці громаді УГКЦ та церкви Святого Миколая громаді УПЦ-КП (п.1.2.1 та 1.2.2).
У вказаному рішенні суду жодним чином не згадується ні про розпорядження Представника Президента України у Львівській області №297 від 20.04.1993 року, ні про пункт 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області №5 від 06.01.1994 року, яким було відмінено пункт 1.5.1. розпорядження №297 від 20.04.1993 року.
Рішенням Львівського обласного суду від 28 грудня 1994 року (справа №3-143 1994 р.) скаргу Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам`янка-Бузька задоволено, визнано незаконними пункти 2 і 3 розпорядження Представника Президента України у Львівській області №412 від 28.04.1994 року про почергове користування церквою Різдва Пресвятої Богородиці в м.Кам`янка-Бузька обома релігійними громадами (УГКЦ та УПЦ-КП) на період завершення ремонтно-реставраційних робіт церкви Святого Миколая (а.с.43-47, 196-200).
Статтями 1, 14 Закону України «Про Представника Президента України» від 05.03.1992 року, в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного розпорядження, передбачено що Представник Президента України є главою місцевої державної адміністрації, зокрема в області, і в межах своїх повноважень видає розпорядження.
Статтею 10 цього Закону визначено, що Представник Президента України здійснює свої повноваження в межах законодавства одноособово, несе відповідальність за свої протиправні акти та дії.
Акти Представників Президента України, що суперечать законодавству, скасовуються Президентом України, а акти Представників Президента України в районах, районах міст Києва і Севастополя, що суперечать законодавству, –скасовуються Представниками Президента України в областях, містах Києві і Севастополі. 
Отже, зазначеним Законом не передбачено повноважень Представника Президента України в областях скасовувати власні розпорядження.
Статтею 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» від 23.04.1991 року (у редакції, чинній станом на квітень 1993 року) було передбачено, що культові будівлі і майно, які становлять державну власність, передаються організаціями, на балансі яких вони знаходяться, у безоплатне користування або повертаються у власність релігійних організацій безоплатно за рішеннями виконавчих комітетів обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів, а в Кримській АРСР Уряду Кримської АРСР.
Статтею 29 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року (у редакції, чинній станом на квітень 1993 року) було передбачено, що релігійні організації мають право власності, зокрема, на майно, передане державою.
Відповідно до статті 55 цього Закону, власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами.
При цьому, необхідно зазначити, що до таких випадків Закон не відносить такої підстави для позбавлення права власності, як скасування органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування прийнятого раніше цим органом рішення (акту індивідуальної дії), на підставі якого в особи виникло право власності на нерухоме майно.
Наведене вище в повній мірі відповідає положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про те, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.
Згідно з висновком Конституційного Суду України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення, що є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні (індивідуальні) правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.
Доводи сторони відповідача про те, що названого рішення Конституційного Суду України на момент виникнення спірних правовідносин у січні 1994 року не існувало, а тому викладені у ньому правові висновки не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, – є безпідставними, оскільки рішення Конституційного Суду України є актом тлумачення норм права і враховується судом при вирішенні справи по суті.
Отже, все наведене вище підтверджує правильність висновків суду першої інстанції про визнання незаконним і скасування пункту 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області №5 від 06.01.1994 року, яким було відмінено пункт 1.5.1 розпорядження №297 від 20.04.1993 року про повернення у власність Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька будівлі церкви Різдва Пресвятої Богородиці.
Крім того, необхідно зазначити, що розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 20.04.1993 року №297 в частині пункту 1.5.1 про повернення у власність Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька будівлі церкви Різдва Пресвятої Богородиці є предметом спору в іншій цивільній справі №446/509/15-ц за позовом Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам`янка-Бузька до Львівської обласної державної адміністрації та Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька, яка знаходиться в провадженні Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області (а.с.109-111).
У зв`язку з цим, безпідставними є доводи третьої особи в апеляційній скарзі щодо необхідності з`ясування судом у даній справі правомірності повернення у власність Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька будівлі церкви Різдва Пресвятої Богородиці, оскільки ця обставина входить у предмет доказування по справі №446/509/15-ц.
Отже, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору. 
Що ж стосується доводів апелянтів про необхідність застосування судом у спірних правовідносинах наслідків спливу позовної давності, як підстави для відмови в задоволенні позовних вимог позивача, то необхідно зазначити наступне.
На момент прийняття оскаржуваного розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 за №5 питання позовної давності визначалось Цивільним кодексом Української РСР (1963 року). 
Статтею 76 цього Кодексу було передбачено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. 
З матеріалів справи встановлено, що про існування оспорюваного пункту 4 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 06.01.1994 року №5 позивач дізнався 15.03.2018 року з поданого представником Львівської обласної державної адміністрації відзиву на позовну заяву у справі №446/509/15-ц за позовом Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам’янка-Бузька до Львівської обласної державної адміністрації та Релігійної громади УГКЦ м. Кам’янка-Бузька про визнання незаконним пункту 1.5.1 розпорядження Представника Президента України від 20.04.1993 року №297 та скасування реєстрації права власності Релігійної громади УГКЦ м. Кам’янка-Бузька на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці (а.с.116-119).
Доводи апелянтів про обізнаність позивача з цим пунктом розпорядження у зв`язку з участю представників Релігійної громади УГКЦ, як третьої особи, у справі №38/3 за позовом Релігійної громади УПЦ-КП до Львівської обласної державної адміністрації, є безпідставними, оскільки предметом оскарження у цій справі був пункт 1.2 (п.1.2.1 та 1.2.2) розпорядження Представника Президента України у Львівській області №5 від 06.01.1994 року і в тексті рішення Вищого Арбітражного Суду України від 15 березня 1994 року жодним чином не згадується про зміст пункту 4 цього розпорядження, яким було відмінено пункт 1.5.1 розпорядження №297 від 20.04.1993 року.
Також немає підстав для висновку й про те, що позивач дізнався або повинен був дізнатись про зміст пункту 4 цього розпорядження під час виконання розпорядження, як стверджує апелянт Релігійна громада УПЦ-КП м. Кам`янка-Бузька, оскільки виконанню підлягало розпорядження лише в частині пункту 1.2 (п.п.1.2.1 та 1.2.2) щодо повернення у власність релігійних громад культових будівель, у зв`язку з чим, судовому виконавцю подавався витяг з розпорядження, а не розпорядження в цілому.
За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що строк позовної давності позивачем не пропущено.
Безпідставними є й доводи сторони відповідача про віднесення даного спору до юрисдикції господарського суду, оскільки частиною десятою статті 17 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» визначено, що рішення державних органів з питань володіння та користування культовими будівлями і майном можуть бути оскаржені до суду в порядку, передбаченому ЦПК України.
Вказана норма Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» є спеціальною по відношенню до норми статті 20 ГПК України і залишається чинною станом на сьогодні.
Таким чином, справи щодо оскарження актів органів державної влади з питань володіння і користування культовими будівлями і майном належить до юрисдикції загальних, а не господарських, судів, роз`яснення про що міститься також у пункті 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2011 року №10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» та в пункті 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».
Колегія суддів вважає за необхідне також зазначити, що розгляд згаданої вище справи №446/509/15-ц за позовом Релігійної громади УПЦ-КП м. Кам`янка-Бузька до Львівської обласної державної адміністрації та Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька про визнання незаконним пункту 1.5.1 розпорядження Представника Президента України у Львівській області від 20.04.1993 року №297 та скасування реєстрації права власності Релігійної громади УГКЦ м. Кам`янка-Бузька на будівлю церкви Різдва Пресвятої Богородиці, яка знаходиться в провадженні Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області, також здійснюється за правилами цивільного судочинства (а.с.129-132). 
Таким чином, доводи апеляційних скарг не спростовують правильних висновків суду по суті вирішення спору і не вказують на допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального та/або процесуального права, які б були обов`язковою підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення, а тому апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін. 
У зв`язку з тим, що судді з 23 по 27 листопада 2020 року перебували у відпустці, тому повний текст постанови складений 30 листопада 2020 року. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів 
п о с т а н о в и л а:
апеляційні скарги Львівської обласної державної адміністрації та релігійної організації «Релігійна громада Української Православної Церкви Київського Патріархату парафії Різдва Пресвятої Богородиці у м. Кам`янка-Бузька Львівської області» залишити без задоволення. 
Рішення Кам`янка-Бузького районного суду Львівської області від 05 червня 2019 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. 
Повний текст постанови складений 30 листопада 2020 року.

       Головуючий:                                                         Бойко С.М.
        Судді:                                                                 Копняк С.М.         
                                                                         Ніткевич А.В.