ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 грудня 2020 року	Львів	Справа № 140/6650/20 пров. № А/857/12228/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                            Онишкевича Т.В.,
суддів                                                                                Іщук Л.П., Обрізка І.М.,
                                                                                                                                   
розглянувши у порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії,
          
суддя у І інстанції                                                            Волдінер Ф.А., 
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Луцьк,
дата складення повного тексту рішення                               17 липня 2020 року,

ВСТАНОВИВ :

12 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив:
визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі – Краматорський ПЗ) щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення після звільнення з військової служби на день виключення зі списків особового складу 04 вересня 2018 року за період з 10 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року;
зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення у період з 10 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року) за період з 05 вересня 2018 року по 15 квітня 2020 року.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі № 140/6650/20 вказаний позов було задоволено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідач протиправно не провів індексацію грошового забезпечення позивача за період з 10 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року, яку не виплатив йому під час звільнення з військової служби. Тому відповідача слід зобов`язати нарахувати та виплатити позивачу середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні ОСОБА_1 з військової служби за період з 05 вересня 2018 року по 15 квітня 2020 року.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено Краматорським ПЗ, який у своїй скарзі просив його скасувати та у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі. У обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що індексація грошового забезпечення військовослужбовців - це механізм підвищення належного до видачі грошового забезпечення військовослужбовців і не є його складовою. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Бюджетних асигнувань на виплату індексації за спірний період до Краматорського ПЗ не надходило, що унеможливлювало провести відповідні фінансові розрахунки згідно із Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» із позивачем.  
Після звернення позивача стосовно виплати індексації грошового забезпечення у січні 2020 року Краматорському ПЗ було виділено асигнування для виплати індексації грошового забезпечення за період проходження ним військової служби у прикордонному загоні та  встановленим порядком виплачена індексація грошового забезпечення, що підтверджується витягом з розрахунково-платіжної відомості від 13 квітня 2020 року. 
Окрім того, наполягає на тому, що проходження військової служби врегульовано спеціальним законодавством, а тому чинність Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП) на них не поширюється.  
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), однак виплата індексації грошового забезпечення не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав, визначених у Порядку №100.
Відзив на апеляційну скаргу Краматорського ПЗ апеляційному суду позивачем не подано.
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається у порядку письмового провадження.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення поданих апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як безспірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 проходив військову службу в Краматорському ПЗ у період з 10 листопада 2017 року по 04 вересня 2018 року та  відповідно до витягу з наказу начальника 11 прикордонного загону від 04 вересня 2018 року №231-ос  був виключений з персоналу та звільнений у запас наказом начальника Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України від 28 серпня 2018 року № 223-ОС за підпунктом «г» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у запас. 
Листом від 06 лютого 2020 року № 11/Н-11/17 Краматорський ПЗ у відповідь на звернення ОСОБА_1 від 22 січня 2020 року його повідомив, що у зв`язку із тим, що кошторисними призначеннями військової частини НОМЕР_1     не передбачено виплату індексації грошового забезпечення військовослужбовцям з липня 2015 року, за період служби з 10 листопада 2017 року по лютий 2018 року індексація грошового забезпечення не виплачувалась (а. с. 15-17).
У подальшому 15 квітня 2020 року відповідач виплатив позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 10 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року у сумі 1858,70 грн.
ОСОБА_1 вважав таку бездіяльність Краматорського ПЗ протиправною та за захистом своїх прав звернувся о адміністративного суду із позовом, що розглядається.
При наданні правової оцінки правильності вирішення судом першої інстанції цього публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з приписами частини 3 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За правилами частини 5 статті 308 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 2 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (частина 3 статті 9 Закону № 2011-XII).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» (далі – Закон № 1282-XII).
Статтею 1 Закону № 1282-XII визначено, що індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до статті 2 Закону № 1282-XII індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка (частина 1 статті 4 Закону № 1282-XII).
Частинами 1-2 статті 5 Закону № 1282-XII встановлено, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів. Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України.
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (частина 6 статті 5 Закону № 1282-XII).
Порядок проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 (далі – Порядок № 1078). 
Пунктом 1 вказаного Порядку передбачено, що він визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників.
Відповідно до пункту 1-1 Порядку № 1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 06 лютого 2003 року № 491-ІV.
У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства (абзац 8 пункту 4 Порядку № 1078).
Згідно з пунктом 6 Порядку № 1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, а саме: підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
На підставі аналізу наведених положень законодавства апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Водночас апеляційний суд звертає увагу, що обґрунтовуючи правомірність своїх дій щодо невиплати позивачу індексації грошового забезпечення, відповідач не посилається на відсутність обставин, передбачених статтею 4 Закону № 1282-XII для проведення індексації, а зазначав лише про відсутність у межах коштів, передбачених на виплату грошового забезпечення, можливості виплати індексації грошового забезпечення. 
При цьому апеляційний суду зазначає, що виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення.
Суд першої інстанції слушно з урахуванням приписів частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» врахував правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №825/874/17, відповідно до якого реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних, чинних на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Окрім того, на підставі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України судом першої інстанції доречно враховано практику Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України», у якій у пункті 23 свого рішення Суд зазначив, що у межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. 
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
З огляду на наведене апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції у тому, що відсутність у відповідача коштів не позбавляла його обов`язку провести індексацію грошового забезпечення позивача у встановленому законом порядку, а отже ненарахування та невиплата позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 10 листопада 2017 року по 28 лютого 2018 року є протиправними.
Одночасно апеляційний суд наголошує на вірному врахуванні судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, висловленої у постанові від 30 січня 2019 року    у справі № 807/3664/14, відповідно до якої непоширення норм  КЗпП на рядовий і начальницький склад органів внутрішніх справ/поліції (а у нашому випадку військовослужбовців) стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.  Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку, які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення.  В той же час такі питання врегульовані КЗпП.
Відтак, на думку апеляційного суду, доводи скаржника про неможливість застосування до спірних правовідносин приписів статті 117 КЗпП є безпідставними, а отже не можуть братися до уваги. 
Окрім того, судом першої інстанції додатково доречно враховано висновки Верховного Суду у складі судових палат в адміністративних і цивільних справах, викладені у постанові від 21 березня 2017 року у справі № 826/5111/15, відповідно до яких, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі  статті 117 КЗпП України  стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. 
Відтак, у суду першої інстанції були належні фактичні та правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання Краматорського ПЗ здійснити нарахування та виплату йому середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 вересня 2018 року по 15 квітня 2020 року.
Підсумовуючи викладене, на думку апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 308, 310, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) Донецько-Луганського регіонального управління Державної прикордонної служби України залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 17 липня 2020 року у справі № 140/6650/20 – без змін.  

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції лише у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. П. Іщук 	
 	 	І. М. Обрізко