СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
проспект Незалежності, 13, місто Харків, 61058

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" листопада 2020 р.                                                          Справа № 922/624/20  
Колегія суддів у складі: головуючий суддя Пушай В.І., суддя Барбашова С.В., суддя  Пелипенко Н.М. 
секретар судового засідання Євтушенко Є.В.
за участю представників:
прокурор - Здор Т.О., за посвідченням;
від відповідача-1 - не з`явився; 
від відповідача-2 - не з`явився;
від відповідача-3 - не з`явився;
розглянувши апеляційну скаргу прокурора Харківської області, м. Харків вх. № 2296 Х/З на рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2020 р. у справі № 922/624/20 (суддя - Аюпова Р.М., повний текст складено та підписано 11.08.2020 р.)
за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури № 4, м. Харків
до 
1. Харківської міської ради, м. Харків,
2. Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради, м. Харків,
3. фізичної особи-підприємця Самойлова Руслана Борисовича, м. Харків
про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору купівлі-продажу недійсним

ВСТАНОВИЛА:

 02.03.2020 керівник Харківської місцевої прокуратури № 4 звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Харківської міської ради (далі - ХМР, відповідач-1), Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління ХМР, відповідач-2) та до фізичної особи-підприємця Самойлова Руслана Борисовича (далі - ФОП Самойлов Р.Б., відповідач-3) про:
- визнання незаконним та скасування п.17 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16;
- визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових будівель від 06.09.2016 № 5376-В-С, укладеного між Управлінням ХМР та ФОП Самойловим Р.Б., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1532;
- скасування рішення №31646692 від 30.09.2016 р. про державну реєстрацію права власності за Самойловим Р.Б. на нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі літ. «А-12» за адресою: АДРЕСА_1 ; 
-зобов`язання ФОП Самойлова Р.Б.           повернути територіальній громаді міста Харкова в особі ХМР нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі літ. «А-12» за адресою: АДРЕСА_1;
- визнання за територіальною громадою міста Харкова в особі ХМР права власності на об`єкт нерухомого майна 620812363101 загальною площею 64,5 кв.м., а саме: нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі літ. «А-12» за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що рішення міської ради від 06.07.2016 р. № 283/16 в частині відчуження ФОП Самойлову Р.Б. шляхом викупу об`єкту комунальної власності територіальної громади м. Харкова (нежитлових приміщень) є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з тим, що прийнято  з порушенням вимог ст. 345 ЦК України, ст.ст. 1, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)».
Прокурор стверджує, що порядок викупу таких об`єктів встановлений Фондом державного майна України, а на час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в т.ч. за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений ФДМУ від 02.04.2012 р. за № 439.
На думку прокурора, ХМР дійсно має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебуває у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації - Управління ХМР має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. Проте, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або конкурсу (конкурсний продаж). У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу орендарем об`єкту, який вже перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей цього майна.
Оскільки ФОП Самойловим Р.Б. не здійснювалися поліпшення орендованого майна, а навпаки вартість майна зменшилася, тому, за доводами прокурора, ХМР незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем, а рішення міської ради є незаконним та підлягає скасуванню, укладений на його підставі договір купівлі-продажу суперечить вимогам законодавства та може бути визнаний недійсним. 
В обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів в господарському суді прокурор посилається на ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», зазначаючи, що ХМР представляє інтереси громади міста Харкова, проте у даному випадку вона є відповідачем у справі і саме вона вчинила дії, які негативно впливають на інтереси громади, так само як і Управління ХМР, тому прокурором подано цей позов до суду самостійно.
Таке звернення прокурора (за його доводами) спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу комунального майна у власність, оскільки недотримання під час проведення приватизації об`єктів нерухомості вимог законодавства, принципів відкритості, максимальної ефективності та економії, унеможливило раціональне використання комунального майна громади, що призвело до порушення економічних інтересів держави, а також прав та інтересів мешканців територіальної громади.
Посилаючись на те, що прокурор не є учасником спірних правовідносин, а з документів, які подавалися для прийняття оскаржуваного рішення ХМР, як і з його змісту згадані порушення законодавства не вбачаються, тому наведені обставини стали відомі прокуратурі в ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 р. у справі № 639/687/19 після вилучення приватизаційної справи в Управління ХМР, у зв`язку з чим прокурор вважає, що ним з поважних причин пропущено загальну позовну давність.
Ухвалою господарського суду Харківської області від 04.03.2020 р. прийнято позовну заяву прокурора до розгляду за правилами загального позовного провадження, тобто, дослідивши матеріали позовної заяви, місцевий господарський суд визнав їх такими, що подані з дотриманням вимог ГПК України, в т.ч. й ч. 4 ст. 53 ГПК України.
Рішенням господарського суду Харківської області від 03.08.2020 р. у задоволенні позову повністю відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок відсутності здійснення невід`ємних поліпшень спірного майна в період перебування нерухомого майна в оренді оскаржуване рішення ХМР щодо проведення приватизації шляхом викупу є таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що регулює порядок здійснення приватизації, тому підлягає скасуванню. Оскільки договір купівлі-продажу від 06.09.2016 р. був укладений Управлінням ХМР та ФОП Самойловим Р.Б. на виконання рішення ХМР № 283/16 від 06.07.2016 р., яке визнано судом незаконним, вказане свідчить про наявність порушень вимог чинного законодавства при укладанні цього договору, у зв`язку з чим всі позовні вимоги прокурора визнані судом правомірними.
Підставою для відмови у позові стало застосування позовної давності за заявами відповідача-2 й відповідача-3. Суд першої інстанції встановив, що представники органів прокуратури були присутні за засіданні ХМР 7 скликання, на якому приймалося оскаржуване в частині п. 17 додатку 1 до нього рішення, відтак прокурор вважається таким, що довідався або міг довідатися про порушення прав безпосередньо  в день пленарного засідання сесії ХМР - 06.07.2016 р. 
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, прокурор Харківської області звернувся до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов прокурора.
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Прокурор стверджує, що про наявність правопорушень у спірних правовідносинах йому стало відомо 06.02.2019 р. за результатами опрацювання отриманих в ході досудового розслідування в кримінальному провадженні № 42017221080000002 доказів, оскільки саме в ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 р. у Управління ХМР вилучено документи приватизаційних справ, в т.ч. і щодо спірного майна.
За доводами апеляційної скарги, судом першої інстанції застосовано застарілу редакцію ЗУ «Про прокуратуру» - починаючи з 14.10.2014 р. органи прокуратури позбавлені можливості проводити відповідні перевірки, за результатами яких прокурор міг би встановити наявність чи відсутність порушень закону та органи прокуратури позбавлені права брати участь у засіданнях Рад відповідного рівня, їх виконавчих комітетів, інших органів місцевого самоврядування. 
У визначений ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 14.09.2020 р. строк (враховуючи її отримання стороною 18.09.2020 р.), від відповідача-2 надійшов відзив на апеляційну скаргу.
21.10.2020 р. через канцелярію суду від ХМР отриманий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідачем-1 заявлено про поновлення процесуального строку, встановленого для його подання.
Розглянувши дане клопотання ХМР, судова колегія вважає причини пропуску згаданого строку поважними, тому, з огляду на вимоги п. 4 розділу Х ГПК України, відзив ХМР на апеляційну скаргу долучається до матеріалів справи та приймається до уваги.
30.10.2020 р. від ХМР надійшло клопотання про відкладення судового засідання у справі, в обґрунтування якого відповідач-1 посилається на впровадження у м. Харкові карантинних заходів, перебування на самоізоляції представників міської ради, які можуть брати участь у розгляді судових справ тощо.
Відповідно до ч.11 ст. 270 ГПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Згідно з постановою ВС від 15.10.2020 р. у справі № 922/2575/19, саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів.
Посилаючись на карантинні заходи та обмеження, відповідач-1 або його представник не був позбавлений можливості взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду відповідно до ч. 4 ст. 197 ГПК України, проте не скористався своїм правом, у клопотанні не зазначив причин, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні.
Таким чином, судом апеляційної інстанції не визнаються поважними причини неявки представника ХМР у судове засідання, у зв`язку з чим зазначене клопотання ХМР не підлягає задоволенню.
Прокурор у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу у повному обсязі.
Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлені належним чином.
Частинами 1-2 статті 269 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши повноту встановлення господарським судом обставин справи та докази у справі на їх підтвердження, їх юридичну оцінку, а також доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 16.09.2015 р. між Управлінням ХМР, як орендодавцем, та ФОП Самойловим Р.Б., як орендарем, укладено договір оренди № 1351, відповідно до умов  п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 загальною площею 64,5 кв.м. в житловому будинку (технічний паспорт КП "Харківське міське бюро технічної інвентаризації" інвентаризаційна справа № 69536 від 19.08.2014 р.), яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та відображається на балансі КП «Жилкомсервіс». Право на оренду цього майна отримано орендарем на підставі рішення виконавчого комітету ХМР від 16.09.2015 р. № 572 "Про передачу в оренду нежитлових приміщень на конкурсних засадах".
Майно, яке є предметом цього договору, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Харкова в особі ХМР, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 17.04.2015 р., виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції Харківської області.
Відповідно до п. 1.2. договору оренди, майно передається в оренду з метою використання: під магазин непродовольчих товарів.
За умовами п. 3.1 договору оренди, вартість об`єкту оренди визначається на підставі висновку про вартість майна і складає 118   100 грн., без ПДВ станом на 06.05.2015 р.
Згідно з п. 5.2 договору оренди, орендар має право здійснювати капітальний ремонт, реконструкцію, улаштування окремих входів у встановленому порядку, при наявності письмової згоди орендодавця, за окремими проектами, які розроблені спеціалізованими проектними організаціями і узгоджені з управлінням містобудування і архітектури ХМР до початку проведення робіт, при наявності дозволу, отриманого відповідно до діючого законодавства.
Відповідно до п. 5.3. договору оренди, орендар має право за письмовою згодою орендодавця вносити зміни до складу орендованого майна, провадити невід`ємні поліпшення, які необхідні для здійснення господарської діяльності, що зумовлює підвищення його вартості. Якщо невід`ємні поліпшення майна зроблені за згодою орендодавця, орендар має право на відшкодування вартості необхідних витрат або зарахування їх вартості тільки у разі придбання об`єкта оренди у власність. Поліпшення, зроблені без згоди орендодавця, які неможливо  відокремити без пошкодження орендованого майна, не породжують зобов`язання орендодавця відшкодувати їх вартість.
Умовами пункту 5.6. договору оренди передбачено переважне право орендаря, який належно виконує свої обов`язки, у разі продажу майна, що передане в оренду, перед іншими особами на його придбання.
Згідно з умовами п. 10.1 договору оренди, цей договір діє з 16.09.2015 р. до 16.08.2018 р.
Актом приймання - передачі від 16.09.2015 р. Управління ХМР передало ФОП Самойлову Р.Б. в орендне користування нежитлові приміщення загальною площею 64,5 кв.м., що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
В цьому акті зазначена також коротка технічна характеристика приміщень: освітлення - є; водопроводу, каналізації та опалення - немає; приміщення потребують проведення ремонтних робіт.
Листом від 13.10.2015 р. ФОП Самойлов Р.Б. звернувся до Управління ХМР з проханням дозволити приватизацію нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1, площею 64,5 кв.м., яке знаходиться у нього в оренді згідно з договором № 1351.
Рішенням 7 сесії ХМР 7 скликання від 06.07.2016 р. №283/16 "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" вирішено провести відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Харкова шляхом викупу (згідно з додатком - переліком об`єктів, які підлягають приватизації (відчуженню) шляхом викупу).
У п. 17 додатку 1 до цього рішення ХМР зазначено, що приватизації (відчуженню) шляхом викупу орендарем - ФОП Самойловим Р.Б. підлягають нежитлові приміщення підвалу в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.
Листом № 10673 від 07.07.2016 р. Управління ХМР повідомило ФОП Самойлова Р.Б. про необхідність сплати ним 24   890,40 грн. у десятиденний термін із призначенням платежу: «заставна вартість за об`єкт приватизації за адресою: АДРЕСА_1».
На виконання рішення ХМР № 283/16 від 06.07.2016 р. ФОП Самойлов Р.Б. листом від 15.07.2016 р. звернувся до Управління ХМР із заявою про призначення ТОВ «Сіт-Консалт» для проведення експертної оцінки з метою приватизації спірного майна шляхом викупу.
Листом № 2220 від 28.07.2016 р. Управлінням ХМР запропоновано ТОВ «Сіт-Консалт» провести оцінку згаданих нежитлових приміщень з метою визначення вартості об`єкта для приватизації шляхом викупу; дата оцінки - 31.07.2016 р.
31.07.2016 р. ТОВ «Сіт-Консалт» проведено оцінку нежитлових приміщень, які орендуються ФОП Самойловим Р.Б., за результатами чого складено звіт про незалежну оцінку об`єкту нерухомості від 05.08.2016 р.
Згідно з цим висновком, вартість об`єкта незалежної оцінки становить 104   000,00 грн., без ПДВ. 
У звіті зазначено, що за результатами візуального огляду приміщень встановлено, що в цілому оцінювані приміщення перебувають у незадовільному стані; стіни відштукатурені частково; підлога бетонна з вибоїнами; вікна відсутні; вхідні двері металеві.
Відомостей про те, що ФОП Самойловим Р.Б. здійснювалися поліпшення орендованого ним майна, необхідних для використання цих приміщень у його господарській діяльності, звіт суб`єкта оціночної діяльності не містить.
06.09.2016 р. між Управлінням ХМР, як продавцем, та ФОП Самойловим Р.Б., як покупцем, укладено договір № 5376-В-С купівлі - продажу нежитлових приміщень, орендованих ФОП Самойловим Р.Б., відповідно до умов пункту 1 якого продавець зобов`язується передати у власність, а покупець зобов`язується прийняти нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 в житловому будинку НОМЕР_2, загальною площею 64,5 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1, орендовані ФОП Самойловим Р.Б. згідно з договором оренди № 1351 від 16.09.2015 р.
Ці нежитлові приміщення належать територіальній громаді м. Харкова в особі ХМР на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 36441945 від 17.04.2015 р., виданого Реєстраційною службою Харківського міського управління юстиції.
Державну реєстрацію права власності на нежитлові приміщення за продавцем проведено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно: номер запису про право власності 9408770, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 620812363101.
Розділом 2 договору сторонами погоджено, що оціночна вартість нежитлових приміщень, що відчужуються, складає 104   000 грн.; сума податку на додану вартість становить 20 % від вартості нежитлових приміщень та складає 20   800 грн.; разом ціна продажу нежитлових приміщень становить 124   800 грн.
За умовами п. 3.2 договору, покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в сумі 124   800 грн. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.
Згідно з п. 4.1. договору купівлі-продажу, право власності переходить до покупця лише за умови сплати в повному обсязі загальної суми нежитлових приміщень, що встановлена цим договором.
Відповідно до п. 4.2. договору купівлі-продажу, передача нежитлових приміщень продавцем покупцю здійснюється за актом прийому-передачі в триденний термін після сплати в повному обсязі загальної суми нежитлових приміщень, що встановлена цим договором, а також повної сплати за договором оренди № 1351 від 16.09.2015 р., що припиняє свою дію згідно з п. 9.2. цього договору та виконання п. 6.2. (якщо така дія настала).
Договір купівлі-продажу посвідчений нотаріусом 06.09.2016 р. та зареєстрований в реєстрі за № 1532.
Рішенням приватного нотаріусу Харківського нотаріального округу Харківської області Гаврилової С.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 31646692 від 30.09.2016 р. зареєстровано право власності за Самойловим Р.Б. на нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 в житловому будинку НОМЕР_2 загальною площею 64,5 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1.
В оспорюваному рішенні Ради від 06.07.2016 р. № 283/16 зазначено, що його прийнято на підставі Законів України "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 р.р., затвердженої рішенням Ради від 23.12.2011 № 565/11.
Відповідно до пункту 1.1 Програми приватизації та відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова на 2012-2016 рр., затвердженої рішенням Ради від 23.12.2011 № 565/11 (далі - Програма приватизації), її розроблено відповідно до Конституції України, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Законів України "Про місцеве самоврядування в Україні", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" та інших законодавчих актів, що регулюють питання власності.
Відповідно до пунктів 5.1, 5.7 Програми приватизації, продаж об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова здійснюється способами, що визначаються законодавством України і цією Програмою для кожної групи об`єктів. Орендар має переважне право на викуп орендованого майна, якщо ним за згодою орендодавця здійснені за рахунок власних коштів поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, вартістю не менше 25 % залишкової вартості майна (будинки, споруди, приміщення).
Згідно з частиною 1   статті 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна",   з метою раціонального та ефективного застосування способів приватизації об`єкти приватизації класифікуються за такими групами: група А - окреме індивідуально визначене майно, у тому числі разом із земельними ділянками державної власності, на яких таке майно розташовано. Окремим індивідуально визначеним майном вважається рухоме та нерухоме майно.
Частиною 2   статті 5-1 Закону України "Про приватизацію державного майна"   встановлено, що об`єкти приватизації, що належать до груп А, Д і Ж, є об`єктами малої приватизації.
Згідно з частиною 2   статті 16-2 Закону України "Про приватизацію державного майна",   викуп об`єктів малої приватизації здійснюється відповідно до   Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Відповідно до   статті 3 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)"   приватизація об`єктів малої приватизації здійснюється шляхом: викупу, продажу на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), продажу за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону.
З моменту прийняття рішення про приватизацію об`єктів, які перебувають у комунальній власності, органами приватизації здійснюється підготовка до їх приватизації відповідно до   статті 8 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", що полягає, зокрема, у встановлені ціни продажу об`єкта, що підлягає приватизації, зокрема, шляхом викупу з урахуванням результатів оцінки об`єкта, публікації інформації про об`єкти малої приватизації у відповідних інформаційних бюлетенях та місцевій пресі, а також вчинені інших дій, необхідних для підготовки об`єктів малої приватизації до продажу.
Викуп застосовується до об`єктів малої приватизації, які не продано на аукціоні, за конкурсом, а також у разі, якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено законодавчими актами. Порядок викупу об`єкта встановлюється Фондом державного майна України (частини 1, 3   статті 11 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)".
Згідно з пунктом 1 частини 1   статті 18-2 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)",   приватизація об`єктів групи А здійснюється з урахуванням таких особливостей: у разі прийняття рішення про приватизацію орендованого державного майна (будівлі, споруди, нежитлового приміщення) орендар одержує право на викуп такого майна, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 відсотків ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Порядок викупу встановлений Фондом державного майна України. На час виникнення спірних правовідносин діяв Порядок продажу об`єктів малої приватизації шляхом викупу, на аукціоні (в тому числі за методом зниження ціни, без оголошення ціни), за конкурсом з відкритістю пропонування ціни за принципом аукціону, затверджений Фондом державного майна України від 02.04.2012 № 439 (далі - Порядок № 439).
Згідно з пунктом 8.1 Порядку № 439, викуп об`єктів малої приватизації застосовується відповідно до пункту 3.3 розділу III та пункту 7.15 розділу VII цього Порядку щодо об`єктів малої приватизації, які не продані на аукціоні, за конкурсом, а також якщо право покупця на викуп об`єкта передбачено чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 8.2 Порядку № 439, ціна продажу об`єкта, що підлягає приватизації шляхом викупу, установлюється на підставі результатів його оцінки.
Оцінка майна, яке підлягає приватизації, провадиться відповідно до Методики оцінки майна, затвердженою   постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 №       1891   (далі - Методика № 1891).
Згідно з абзацом 6 пункту 73 Методики № 1891 (у редакції, чинній на час прийняття Радою оспорюваного рішення), порядок оцінки орендованого нерухомого майна (майна, що надавалося у концесію), що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди (концесії), під час приватизації, встановлюється Фондом державного майна. Порядком також визначається процедура ідентифікації невід`ємних поліпшень, здійснених за рахунок коштів орендаря (концесіонера).
Наказом Фонду державного майна України від 27.02.2004 № 377 затверджено Порядок оцінки орендованого нерухомого майна, що містить невід`ємні поліпшення, здійснені за час його оренди, під час приватизації (далі - Порядок № 377).
Пункт 2.2 Порядку № 377 визначає перелік підтверджувальних документів про здійснення орендарем поліпшень, що подаються ним до органу приватизації.
З наведеного слідує, що Харківська міська рада має право прийняти рішення про продаж об`єктів нерухомого майна, що перебувають у власності територіальної громади, а уповноважений нею орган приватизації - Управління ХМР, має право укласти відповідний договір купівлі-продажу. При цьому, такий продаж має бути проведений шляхом аукціону або за конкурсом. У виключних випадках такий продаж може бути проведений шляхом викупу, а саме в даному випадку продаж шляхом викупу орендарем об`єкта, який перебуває у нього в оренді, якщо орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів здійснено поліпшення орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна, за яким воно було передано в оренду, визначеної суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання для цілей оренди майна.
Таким чином, доводи відповідачів про те, що ХМР як орган місцевого самоврядування мала право самостійно обрати спосіб приватизації спірних нежитлових приміщень без урахування наведених законодавчих обмежень, є помилковим.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 08.07.2020 р. у справі № 922/1969/19, а також від 07.07.2020 у справі № 922/2932/19.
Посилання Управління ХМР у відзиві на позов на підтвердження свого висновку про право ХМР самостійно обирати будь-який спосіб приватизації на рішення Конституційного Суду України від 13.12.2000 № 14-рп/2000 у справі № 1-16/2000 за конституційним зверненням товариства покупців членів трудового колективу перукарні № 163 "Черемшина" щодо офіційного тлумачення окремих положень статті 7 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)" (справа про визначення способу малої приватизації) також не відповідає обставинам справи, оскільки Конституційний Суд України в цьому рішенні роз`яснив, що право органів, які здійснюють функції розпорядження державною власністю, самостійно визначати спосіб приватизації обмежується випадками, передбаченими законом.
Як зазначено вище, у звіті ТОВ «Сіт-Консалт» від 05.08.2016 р. відсутні відомості  про здійснення орендарем будь-яких поліпшень орендованого майна. За результатами візуального огляду оцінювачем встановлено, що приміщення перебувають у незадовільному стані.
Наведені у цьому звіті про оцінку майна, яка проводилася 31.07.2016 р., обставини свідчать про те, що з моменту передачі нежитлових приміщень в оренду за актом приймання-передачі від 16.09.2015 р. на підставі договору оренди від 16.09.2015 р. до дня проведення оцінки нерухомого майна суб`єктом оціночної діяльності ТОВ «Сіт-Консалт» орендарем - ФОП Самойловим Р.Б. не було здійснено жодного (навіть незначного) поліпшення орендованого ним майна.
При цьому, прокурор у позовній заяві слушно наголошує, що вартість майна за договором оренди від 16.09.2015 р. становила 118   100 грн. (без ПДВ), проте при проведенні оцінки майна 31.07.2016 р. ця вартість зменшилася до 104   000 грн. (без ПДВ).
ФОП Самойловим Р.Б. не надано до матеріалів справи доказів подання до Управління ХМР (як органу приватизації) документів, передбачених п. 2.2 Порядку № 377 щодо здійснення невід`ємних поліпшень орендованого майна.
Отже, висловлені відповідачами заперечення проти задоволення позову прокурора як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного провадження, не спростовують відсутності фактів здійснення орендарем будь-яких поліпшень орендованого майна з 16.09.2015 р. по 31.07.2016 р., тим більше відсутності здійснення орендарем за згодою орендодавця за рахунок власних коштів поліпшень орендованого майна, яке неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди, в розмірі не менш як 25 % ринкової вартості майна.
З огляду на наведене, доводи прокурора про те, що ХМР незаконно обрала спосіб приватизації оспорюваного майна шляхом викупу орендарем є обґрунтованими, тому позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п.17 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16 підлягають задоволенню стосовно відповідача-1 - ХМР.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу.
Частинами 1 - 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно з ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ст. 228 ЦК України,    правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.
У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Оскільки договір купівлі-продажу від 06.09.2016 р. укладений на виконання рішення ХМР №283/16 від 06.07.2016 р., яке прийнято відповідачем-1 по відношенню до ФОП Самойлова Р.Б. з порушенням спеціального законодавства щодо приватизації нежитлових приміщень, тому зміст цього договору є таким, що суперечить  ст.ст. 1, 29 Закону України «Про приватизацію державного майна», ст.ст. 11, 18-2 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)», що, в свою чергу, свідчить по його недійсність.
За наведених обставин, дослідження питання щодо порушення даним договором вимог ст. 228 ЦК України не мають вирішального значення при вирішенні спору по суті, оскільки договір купівлі-продажу укладений з порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України, чим і обумовлюється його недійсність. 
На підставі викладених обставин, позовна вимога прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.09.2016 р. № 5376-В-С, укладеного між Управлінням ХМР та ФОП Самойловим Р.Б., посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Гавриловою С.А. і зареєстрованого в реєстрі за № 1532 є доведеною та обґрунтованою, тому задовольняється судом апеляційної інстанції стосовно відповідача-2 та відповідача-3.
Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.
Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).
Враховуючи визнання недійсним договору купівлі-продажу спірного майна у судовому порядку, позов в частині скасування рішення №31646692 від 30.09.2016 р. про державну реєстрацію права власності за Самойловим Р.Б. на нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1 також підлягає задоволенню стосовно відповідача-2 та відповідача-3, оскільки ця позовна вимога є похідною від позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу.
Щодо позовної вимоги про повернення спірного майна відповідачем-3 територіальній громаді м. Харкова в особі ХМР враховується наступне.
Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише у разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена лише стороні недійсного правочину, при цьому проведення реституції в односторонньому порядку законодавцем не передбачено.
Згідно з п. 3.2 договору купівлі-продажу, покупець сплачує продавцю вартість нежитлових приміщень в сумі 124   800 грн. протягом 30 календарних днів з моменту нотаріального посвідчення цього договору.
Таким чином, ФОП Самойлов Р.Б. мав сплатити Управлінню ХМР вартість приватизованого ним майна у зазначеній сумі до 06.10.2016 р. включно, проте в матеріалах справи відсутні докази здійснення такої оплати.
Судова колегія звертає увагу, що відповідач-3 відзиву на позов не надавав, проте 28.04.2020 р. звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності. В даній заяві відповідачем-3 не порушуються питання компенсації сплачених ним Управлінню ХМР грошових коштів за договором купівлі-продажу від 06.09.2016 р., не наведено доводів про правомірність набуття ним спірного майна у власність, а також відсутні посилання на дату здійснення оплати вартості майна та на реквізити платіжного документу, копія самого платіжного документу відповідачем-3 до матеріалів справи не надана.
Крім того, відповідачем-3 не надано до матеріалів справи й акту прийому-передачі, який мав бути складений сторонами після сплати в повному обсязі загальної суми нежитлових приміщень.
Оскільки умовами п. 4.1 договору купівлі-продажу передбачено, що право власності на спірні нежитлові приміщення переходить до покупця лише після сплати ним повної вартості нежитлових приміщень, доказів здійснення чого відповідачем-2 та відповідачем-3 суду апеляційної інстанції не надано, тому слід дійти висновку, що право власності за цим договором до відповідача-3 не перейшло, а доводи відповідача-1 та відповідача-2 про придбання ФОП Самойловим Р.Б. нежитлових приміщень не підтверджені належними доказами.
З огляду на викладене, в даному випадку має місце не застосування реституції в односторонньому порядку (без одночасного стягнення з відповідача-2 на користь відповідача-3 сплачених останнім коштів), а відбувається повернення майна з незаконного володіння внаслідок того, що недійсний договір не створює юридичних наслідків, тому позов у наведеній частині слід задовольнити.
Оскільки дана позовна вимога є похідною від вимоги прокурора про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.09.2016 р., відтак позов у цій частині задовольняється судом апеляційної інстанції стосовно як відповідача-2, так і стосовно відповідача-3.
Відносно позовної вимоги прокурора про визнання права власності на спірні приміщення за територіальною громадою міста Харкова в особі ХМР, зазначається таке.
Згідно зі статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Заявляючи позов про визнання права власності, позивач повинен довести належними та допустимими доказами ті обставини, з якими чинне законодавство пов`язує підстави набуття ним права власності на спірне майно, а також обставини щодо оспорення або невизнання цього права відповідачем.
Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права.
Застосування позову про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов`язальних відносинах, про що дійшов висновку Верховний Суд України у постанові від 23.12.2014 р. у справі №5011-74/9393-2012.
У позовній заяві прокурора відсутнє обґрунтування, в т.ч. і нормативне, щодо необхідності визнання права власності в межах цього спору на спірні приміщення за територіальною громадою міста Харкова в особі ХМР. При цьому, прокурор не є власником майна, а за імперативним приписом згаданої норми виключно власник може звертатися до суду за захистом його права власності шляхом визнання за ним такого права. Водночас, між відповідачем-2 та відповідачем-3 мали місце договірні правовідносини у зв`язку з укладенням договору купівлі-продажу від 06.09.2016 р. і в даному випадку відновлення порушеного права територіальної громади міста відбувається шляхом повернення їй спірного майна з незаконного володіння ФОП Самойленка Р.Б., оскільки приватизація цього майна була проведена за відсутності легітимних підстав.
Отже, позов прокурора в частині визнання права власності на спірні приміщення за територіальною громадою міста Харкова в особі ХМР не підлягає задоволенню.
Під час розгляду справи судом першої інстанції відповідачем-2 та відповідачем-3 заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 256, ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
За приписами ч. 1 ст. 261, 262 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.
Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
В обґрунтування своєї заяви відповідач-2 посилається на те, що прокурор довідався (міг довідатися) про порушення прав та прийняття оскаржуваного рішення безпосередньо в день пленарного засідання сесії ХМР - 06.07.2016 р., а відповідач-3 - на сплив трьох років загальної позовної давності.
У позовній заяві прокурор посилається на те, що Харківською місцевою прокуратурою № 2 здійснюється процесуальне керівництво по кримінальному провадженню, внесеному до ЄРДР за № 42017221080000002 від 04.01.2017 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 366 КК України.
В ході досудового розслідування на підставі ухвали слідчого судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 06.02.2019 р. у справі № 639/687/19 в Управління ХМР було проведено вилучення ряду приватизаційних справ, в т.ч. щодо приватизації спірних приміщень ФОП Самойловим Р.Б.
Порушення, які свідчать про незаконність набуття ФОП Самойловим Р.Б. нежитлових приміщень, прокурором (за його доводами) виявлено лише за результатами опрацювання отриманих у ході досудового розслідування кримінального провадження  № 42017221080000002 доказів - приватизаційної справи, у зв`язку з чим прокурор вважає, що позовну давність ним пропущено з поважних причин, тому строк звернення до суду підлягає поновленню.
Посилання місцевого господарського суду на те, що представник прокуратури був присутній 06.07.2016 р. на пленарному засіданні ХМР, у зв`язку з чим довідався/міг довідатися про порушення прав та інтересів територіальної громади міста не відповідають обставинам справи, оскільки:
- у рішенні ХМР № 283/16 від 06.07.2016 р. відсутня інформація щодо присутності представника органів прокуратури на цьому пленарному засіданні ради;
- право прокурора брати участь у засіданнях рад відповідного рівня, їх виконавчих комітетів, інших органів місцевого самоврядування було передбачено ч. 3 ст. 9 ЗУ «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 р., проте 14.10.2014 р. набрав чинності новий ЗУ «Про прокуратуру» № 1697-VІІ, в якому такі повноваження прокурора вже не передбачені.
Оскільки прокурор не є учасником спірних правовідносин, а сам по собі зміст оскаржуваного рішення ХМР - висновок про проведення відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова шляхом викупу, не свідчить про наявність порушень прав та інтересів територіальної громади, судова колегія вважає, що прокурором з поважних причин пропущено позовну давність у три роки, внаслідок чого порушене право держави та територіальної громади м. Харкова підлягає захисту у судовому порядку та поновленню шляхом задоволення позову прокурора у зазначених частинах, у зв`язку з чим заяви відповідача-2 й відповідача-3 задоволенню не підлягають.
Згадані заперечення відповідача-2 щодо можливості прокурора бути обізнаним про наявність рішення ХМР у день його прийняття органом місцевого самоврядування наведеного висновку суду апеляційної інстанції не спростовують, оскільки в даному випадку досліджується питання про обізнаність прокурора з наявністю порушень при проведенні процедури приватизації об`єкту комунального майна, а не з обізнаністю щодо самого рішення про його відчуження.
Враховуючи викладене, оскаржуване рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про задоволення позову прокурора в частинах визнання незаконним та скасування пункту оскаржуваного рішення ХМР, визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06.09.2016 р., скасування рішення про держреєстрацію та зобов`язання відповідача-3 повернути спірне майно територіальній громаді міста Харкова в особі ХМР зі здійсненням перерозподілу судових витрат за позовом, а в частині позовних вимог про визнання права власності за територіальною громадою слід відмовити.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Водночас слід враховувати, що судовий збір з позовної заяви про повернення майна визначається з урахуванням вартості спірного майна лише у позадоговірних зобов`язаннях (постанова Пленуму ВГСУ № 7 від 21.02.2013 р.). Натомість вимоги у даній справі повернути об`єкт приватизації та про визнання права власності на нього за територіальною громадою м. Харкова є похідними від вимог про визнання незаконним та скасування п. 17 додатку 1 до спірного рішення ХМР та про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного на виконання цього рішення ХМР і свідчать про існування між сторонами саме договірних відносин, тому судовий збір за позовом має стягуватися в даному випадку як за вимоги немайнового характеру (в частині їх задоволення).
Отже, з відповідачів на користь прокуратури Харківської області підлягає стягненню судовий збір за позовом та за апеляційною скаргою у наступних розмірах:
- з ХМР на користь прокуратури Харківської області судовий збір за позовом стягується в сумі 2   102,00 грн., а за апеляційною скаргою - в сумі 3   153,00 грн. (оскільки по відношенню до ХМР прокурором заявлено 1 вимогу немайнового характеру);
- з Управління ХМР на користь прокуратури Харківської області судовий збір за позовом стягується в сумі 3   153,00 грн., а за апеляційною скаргою - в сумі 4   729,50 грн. (оскільки вимога прокурора про визнання недійсним договору має відношення до відповідача-2 і відповідача-3, а вимоги про скасування рішення держреєстратора та про повернення майна є похідними від цієї вимоги);
- з ФОП Самойлова Р.Б. на користь прокуратури Харківської області судовий збір за позовом стягується в сумі 3   153,00 грн., а за апеляційною скаргою - в сумі 4   729,50 грн.
Керуючись статтями 269, 270, 275, 277, 281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Харківської області на рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2020 р. у справі № 922/624/20 задовольнити частково.
Рішення господарського суду Харківської області від 03.08.2020 р. у справі № 922/624/20 скасувати.
Позов задовольнити частково:
- визнати незаконним та скасувати п.17 додатку 1 до рішення 7 сесії Харківської міської ради 7 скликання "Про відчуження об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Харкова" від 06.07.2016 № 283/16;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 06.09.2016 р. № 5376-В-С, укладений між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради та фізичною особою-підприємцем Самойловим Русланом Борисовичем, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Гавриловою С.А. і зареєстрований в реєстрі за № 1532;
- скасувати рішення №31646692 від 30.09.2016 р. про державну реєстрацію права власності за Самойловим Русланом Борисовичем на нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1;
- зобов`язати фізичну особу-підприємця Самойлова Руслана Борисовича повернути територіальній громаді міста Харкова в особі Харківської міської ради нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1.
Відмовити у задоволенні позову в частині визнання за територіальною громадою міста Харкова в особі Харківської міської ради права власності на об`єкт нерухомого майна 620812363101 загальною площею 64,5 кв.м., а саме: нежитлові приміщення підвалу № 0-49-:-0-52 площею 64,5 кв.м., розташовані у житловій будівлі НОМЕР_2 за адресою: АДРЕСА_1, а також в решті вимог апеляційної скарги.
Стягнути з Харківської міської ради (61003, м-н Конституції, 7, м. Харків, код ЄДРПОУ 04059243) на користь прокуратури Харківської області (61050, вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) судовий збір за позовом в сумі 2   102,00 грн. та судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 3   153,00 грн.
Стягнути з Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки і комунального майна Харківської міської ради (61003, м-н Конституції, 16, м. Харків, код ЄДРПОУ 14095412) на користь прокуратури Харківської області (61050, вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) судовий збір за позовом в сумі 3   153,00 грн. та судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 4   729,50 грн.
Стягнути з фізичної особи-підприємця Самойлова Руслана Борисовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь прокуратури Харківської області (61050, вул. Б. Хмельницького, 4, м. Харків, код ЄДРПОУ 02910108) судовий збір за позовом в сумі 3   153,00 грн. та судовий збір за апеляційною скаргою в сумі 4   729,50 грн.
Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів.
Повний текст постанови складено 05.11.2020 р.

Головуючий суддя                                                                    В.І. Пушай

Суддя                                                                                           С.В. Барбашова  

Суддя                                                                                           Н.М. Пелипенко