Дата документу 28.10.2020 Справа № 334/3451/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/3451/19                     Головуючий у 1 інстанції Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/3042/20 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
28 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Крилової О.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позову зазначав, що у травні 2016 року у будинку позивача за адресою: АДРЕСА_1 було створено об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, а позивача - обрано заступником голови правління ОСББ.
Правління ОСББ за участю позивача було вирішено провести ряд енергоефективних заходів. У 2017 році за рахунок кредитних коштів залученою підрядною організацією було встановлено енергоефективні вікна в місцях загального користування і змонтовано індивідуальний тепловий пункт системи опалення будинку. Це дозволило у 2017-2018 роках опалювальному сезоні знизити оплату за теплопостачання у порівнянні з сезоном 2016-2017 на29,6%, а у сезоні 2018-2019 - на 17,0%. Робота правління в цьому напрямку позитивно оцінюється співвласниками будинку.
18 лютого 2018 року проводилися чергові збори учасників ОСББ, на яких були присутні більшість мешканців будинку. Головуючим на цих зборах було обрано позивача. Позивач намагався проголосити порядок денний зборів, як відповідач грубо його перервав і привселюдно заявив, що ОСОБА_1 це крадій, що наварився на встановлені ІТП, який зовсім не потрібний і ніякої користі від нього немає. Відповідач також звинуватив позивача в тому, що той привласнив кошти мешканців будинку шляхом отримання відкату від підрядної організації, яка проводила роботи по встановленню індивідуального теплового пункту, а тепер вимагає кошти з мешканців будинку для погашення кредиту. Назвав позивача «ворюгою», «шантажистом». Звинувачення позивача було викладено у грубій, принизливій та непристойній формі та супроводжувалося лайкою. Відповідач пообіцяв довести всі обвинувачення та пішов зі зборів. Позивач був вражений неправдивими звинуваченнями та лайкою на його адресу і написав заяву про звільнення від обов`язків заступника голови правління, проте члени правління відмовилися задовольнити заяву про звільнення та рекомендували звернутися до суду із позовом про захист честі та гідності.
На зборах членів ОСББ 14 березня 2019 року при оголошенні порядку денного зборів ОСОБА_2 знову звинуватив позивача у тому, що він присвоїв кошти мешканців будинку шляхом отримання відкату від підрядної організації, знову назвав його ворюгою, лаявся та висловлювався нецензурно.
Після зборів членів ОСББ 14 березня 2019 року ОСОБА_2 разом з іншим мешканцем будинку ОСОБА_3 розпочали розповсюдження письмових звинувачень на адресу ОСОБА_1 та голови правління. Кожного дня листівки зі звинуваченням у крадіжках вивішувалися у ліфті та на стінах першого поверху будинку.
На думку позивача, неправдива інформація була поширена відповідачем виключно з метою хоч якось виправдати перед сусідами свою несплату послуг по утриманню будинку,а також втручання в систему опалення , що привело до понижених температур в квартирах, розташованих під квартирою відповідача.
Поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючи, порушивши його честь, а також принизив його соціальний авторитет як добропорядної людини, заплямував репутацію.
Позивач вважає, що такими діями відповідача йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 82 000 грн.
Просив суд визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача інформацію, поширену ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 присвоєні кошти при встановлені індивідуального теплового пункту та зобов`язати ОСОБА_2 на чергових зборах ОСББ після набрання рішенням суду законної сили публічно спростувати зазначену інформацію; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 82000 грн.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, незастосування норми матеріального права, які у даній справі підлягають застосуванню, та порушення норми процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд проігнорував надані ним докази, які підтверджують як розповсюдження відповідачами інформації, так і її недостовірність і негативний характер. Суд прийшов до помилкового висновку, що розповсюджена відповідачами інформація це оціночні судження, хоча це є фактичними твердженням, бо містить конкретні відомості. Суд невірно відмовив у задоволенні його вимог щодо стягнення моральної шкоди. Окрім того, суд не врахував судову практику у справах щодо захисту честі і гідності.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача,пояснення учасників процесу,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що висловлювання, зроблені відповідачем на загальних зборах ОСББ є суб`єктивним баченням відповідачем обставин щодо здійснення членами правління функцій з керування об`єднанням та власна оцінка дій позивача.
Судом першої інстанції зазначено про те, що слід розрізняти факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя. Тобто факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду, які є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно до витягу з протоколу №6 загальних зборів ОСББ «Тбіліська 9- Запоріжжя» від 18 лютого 2018 року при оголошення порядку денного зборів мав місце інцидент, при якому мешканець квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 звинуватив ОСОБА_1 в тому, що він присвоїв кошти мешканців будинку шляхом отримання відкату від підрядної організації, яка проводила роботи по встановленню індивідуального теплового пункту (ІТП). ОСОБА_2 сказав, що ІТП зовсім не потрібен. Назвав ОСОБА_1 ворюгою, шантажистом. Виступ ОСОБА_2 супроводжувався лайкою та образливими висловами.
Відповідно до протоколу №7 загальних зборів ОСББ «Тбіліська 9- Запоріжжя» від 14 березня 2019 року при оголошення порядку денного зборів мав місце інцидент, при якому мешканець квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 звинуватив ОСОБА_1 в тому, що він присвоїв кошти мешканців будинку шляхом отримання відкату від підрядної організації, яка проводила роботи по встановленню індивідуального теплового пункту (ІТП). ОСОБА_2 сказав, що ІТП зовсім не потрібен. Назвав ОСОБА_1 ворюгою.
Судом першої інстанції з показань свідка ОСОБА_4 встановлено, що під час загальних зборів ОСББ у 2018 році він чув, як ОСОБА_2 звинувачував ОСОБА_1 у тому, що той як заступник голови правління привласнив кошти. Він спізнився на збори, йому про початок зборів розповідали інші особи. Щоб ОСОБА_2 нецензурно висловлювався на адресу позивача він не чув, але емоції кипіли. У будинку вивішувалися оголошення про збори, проте їх зривали особи. Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснила, що була головою правління ОСББ. З ОСОБА_2 раніше в неї були конфлікти, через її діяльність як голови правління.18 лютого 2018 рок ОСОБА_2 був присутні на загальних зборах ОСББ і перешкоджав проведенню зборів. ОСОБА_1 був головуючим на загальних зборах. ОСОБА_2 звинуватив ОСОБА_1 у тому, що останній взяв «відкат» за встановлення вікон у під`їзді. ОСОБА_2 доказів не надав. Звинувачення були у грубій формі та навіть у нецензурній формі. До ОСОБА_2 в ОСББ є питання, пов`язанні з оплатою послуг та переобладнання системи теплопостачання квартири. Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що був присутній на загальних зборах 18 лютого 2018 року, де відбувався скандал. ОСОБА_2 прийшов і став казати, що ОСОБА_1 крадій, шумів, скандалив. Нецензурних слів не було. Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що на загальних зборах ОСББ ОСОБА_2 дійсно висував претензії до ОСОБА_1 та інших членів правління щодо їх діяльності. Є питання щодо привласнення коштів та непрозорості діяльності ОСББ. Нецензурної лайки не було.
Крім того, судом першої інстанції були дослідженні надруковані звернення від 19.02.2019 р. від імені ініціативної групи з контактними телефонними номерами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та надано їм обґрунтовану та належну оцінку. 
Так, у вказаному зверненні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 обвинувачують голову правління ОСОБА_5 та члена правління ОСОБА_1 , у шахрайстві та організації системи по розкраданню грошових коштів ОСББ. Звернення крім того містить критичні висловлювання щодо ефективності роботи правління ОСББ. Вказані звернення не містять підписів авторів.
Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Згідно статті 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною другою та третьою статті 34 Конституції України і статтею 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.
Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Згідно статті 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.
Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи розуміється оцінка її підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.
Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).
Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі (абзац 2 пункту 15 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена (частини четверта, сьома статті 277 ЦК України).
Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є така інформація фактичним твердженням чи оціночним судженням.
Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
За змістом статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції.
Якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання у право має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи, висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції.
Cудом першої інстанції встановлено, що про висловлювання ОСОБА_2 образ у нецензурній формі на адресу ОСОБА_1 у судовому засіданні повідомила лише свідок ОСОБА_5 , заявлена зі сторони позивача, яка на момент проведення зборів була головою правління ОСББ, та також була об`єктом критики відповідача, в зв`язку із чим до показань свідка в цій частині суд ставиться критично, з огляду на те, що інші особи, допитані в якості свідків, заявлені з обох сторін, вказану обставину не підтвердили.
Крім того, на загальних зборах 14.03.2019 та 18.02.2018 р.р. обговорювалися зокрема звіти про роботу правління ОСББ за попередній рік, з приводу якого ОСОБА_2 і висловлював своє бачення ефективності роботи правління в цілому і ОСОБА_1 як члена правління. У такому випадку межі критики дій членів правління (дії чи бездіяльність) є ширшими, ніж межі критики дій (бездіяльності) інших осіб. Висловлювання відповідача у справі взяті із контексту його виступів та теми загальних зборів - обговорення звіту правління ОСББ за попередній рік, а тому на відповідача не може бути покладена цивільно-правова відповідальність за допущені висловлювання критики щодо позивача. Вказані висловлювання не носять характер образ (хоча і висловлені в агресивній формі), а є критичними по відношенню до причетної до даної обставини людини - позивача у справі, та є вираженнями погляду відповідача на вказані події.
За таких обставин, суд першої інстанції, дійшов правильного висновку про те, що інформація, про спростування якої пред`явив вимоги ОСОБА_1 не підлягає визнанню недостовірною, оскільки така інформація є оціночними судженнями.
Також не підлягають задоволенню позовні вимоги і в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки вони є похідними від вимог щодо захист честі, гідності та ділової репутації.
Доводи скарги про те, що відповідач поширеним висловом фактично вказав на те, що позивач своїми діями вчинив кримінальний злочин, є необґрунтованими та такими, що сформовані на підставі неправильного тлумачення змісту поширеної фрази.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що висловлювання відповідача є оціночними судженнями зробленими на підставі власного розуміння стороною відповідачів, норм чинного законодавства у сфері діяльності об`єднань співвласників багатоквартирних будинків.
Наведені висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку дій позивача, і не є твердженнями про встановлені факти.
В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.
Отже, інформація, яку просить спростувати позивач, є результатом критичної оцінки фактів та діяльності позивача, в тому числі як члена правління ОСББ та є оціночними судженнями відповідача, вираженнями їх суб`єктивної думки, які не є предметом судового захисту в розумінні ст.277 ЦК України.
Також, суду не було подано належних та допустимих доказів того, що поширенням суб`єктивної думки відповідача позивачу було заподіяно шкоду честі та гідності та мало негативні наслідки.
За таких обставин, оскільки не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які є вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача і які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд проігнорував надані ним докази, які підтверджують як розповсюдження відповідачами інформації, так і її недостовірність і негативний характер, безпідставні. Усім наданим позивачем доказам, в тому числі показам свідків суд дав оцінку. Незгода позивача з такою оцінкою не свідчить про ігнорування доказів.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд прийшов до помилкових висновків про те, що розповсюджена відповідачами інформація є оціночними судженнями, хоча це є фактичними твердженням, бо містить конкретні відомості колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наведені висловлювання відповідача не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, незважаючи на те, що останні містять критичну оцінку дій позивача, і не є твердженнями про встановлені факти та інформацією в розумінні ст.277 ЦК України.
Вказані висловлювання стосуються оцінки відповідачем особистості позивача із використанням мовних засобів, зокрема гіпербол в різкій (образливій) формі.
В даному випадку відповідач реалізовував своє конституційне право на вільне вираження поглядів, гарантованих Основним законом.
Оціночні судження, в тому числі образливі думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості у порядку визначеному ст.277 ЦК України, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського Суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
При цьому, якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. У рішенні від 10 серпня 2006 року у справі «Ляшко проти України» (Lyshkо v. Ukraine) Європейський суд з прав людини зазначив, що свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет п.2 ст.10 Конвенції застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Свобода політичних дебатів перебуває в самому серці побудови демократичного суспільства, що наскрізь пронизує Конвенцію. При цьому повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого ст.10 Конвенції.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справах «Лінгенс проти Австрії», суд зазначив, що «…свобода вираження поглядів, гарантована п.1 ст.10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та самореалізації кожної особи. За умови додержання п.2 свобода вираження стосується не лише тієї інформації чи тих ідей, які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій… ».
Окрім того, в рішенні по справі «Єрусалем проти Австрії» (Jerusalem v. Austria) ЄСПЛ відмітив, що навіть оціночне судження без жодних фактів на його підтвердження може бути надмірним та відповідним критерієм, чи може бути встановлене достатньо точне та надійне фактологічне підґрунтя, пропорційне природі та ступеню висловлення.
Вказана практика ЄСПЛ щодо застосування ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує кожному право на свободу вираження поглядів без втручання органів державної влади є усталеною.
Зокрема, 20 травня 2010 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Мирський проти України», де констатував порушення права заявника на свободу вираження поглядів (ст.10 Конвенції) у зв`язку із відсутністю у рішеннях національних судів обгрунтування наявності законних підстав для визнання слів заявника під час його виступу на круглому столі наклепом.
02 червня 2016 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «ТОВ Інститут Економічних Реформ проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з тим, що національні суди не дослідили докази для підтвердження законності втручання у право на свободу вираження поглядів компанії-заявника.
12 січня 2017 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Ликін проти України», де констатував порушення ст.10 Конвенції у зв`язку з неналежним розглядом національними судами питання балансу забезпечення права на захист репутації та права на свободу вираження поглядів.
Викладені у вказаних рішеннях висновки ЄСПЛ в тому числі спростовують доводи апеляційної скарги щодо незаконності оскаржуваного позивачем рішення.
Висновки суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди ґрунтуються на законі і матеріалах справи. Суд вірно відмовив у задоволенні вимог про відшкодування моральної шкоди, з огляду на відсутність належних та допустимих доказів заподіяння такої шкоди.
Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відмови у позові, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними вимогам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії").
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позову.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24 липня 2020 року у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02 листопада 2020 року.

Головуючий

Судді: