Постанова
Іменем України
 
09 грудня 2020 року
місто Київ
 
справа № 361/6751/16
провадження № 61-6621св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Журби С. О., Приходька К. П.,
ВСТАНОВИВ:
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
Стислий виклад позиції позивача
У листопаді 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» 
(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 09 жовтня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» 
(далі - АКБСР « Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 410/135/07-Пі, за умовами якого відповідач отримала у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 65 500, 00 швейцарських франків зі сплатою 10 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 08 жовтня 2022 року. Взяті на себе зобов`язання щодо надання кредитних коштів банк виконав у повному обсязі, відкрив позичковий рахунок у Броварському відділенні Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» та надав суму кредиту.
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором у відповідача утворилася заборгованість, яка станом на 28 квітня 2016 року складала 93 690, 07 швейцарських франків, тому банк просив стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором кредиту.
Стислий виклад заперечень відповідача
Заперечуючи проти позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність.
Крім того, 18 січня 2017 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов про захист прав споживача, у якому просила суд визнати недійсним договір кредиту від 09 жовтня 2007 року № 410/135/07-Пі.
Вимоги зустрічного позову обґрунтовувалися тим, що позивач усупереч умовам договору кредиту не надав відповідачу кредит у сумі 65 500, 00 швейцарських франків, що є підставою для визнання спірного кредитного договору безгрошовим відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, частини першої статті 1051 ЦК України. У договорі кредиту відсутня інформація про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору кредиту, що є порушенням частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».
Також ПАТ «Укрсоцбанк» лише з 05 жовтня 2011 року є уповноваженим банком, що має право надавати фінансовий кредит в іноземній валюті згідно із пунктом 6 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та частиною другою статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Стислий виклад змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що позивачем пропущено позовну давність, встановлену статтею 257 ЦК України, клопотання про поновлення якої банком не заявлено, а відповідач подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд першої інстанції зазначив, що у визначений законом строк відповідач не заявила про незгоду на укладення договору, не відмовилася від виконання умов кредитного договору та не інформувала банк про неможливість виконання своїх зобов`язань за кредитним договором. Відповідно до заяви на видачу готівки від 09 жовтня 2007 року № 1 та квитанції від 09 жовтня 2007 року № ав/7882675 ОСОБА_1 отримала кредитні кошти у розмірі 65 500, 00 швейцарських франків. До вересня 2010 року ОСОБА_1 здійснювала погашення заборгованості за кредитним договором, а тому суд не бере до уваги доводи відповідача щодо ненадання кредитних коштів та безгрошовості оскаржуваного договору кредиту. Відповідач отримала всю необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію відповідно до положень частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про кредит, вартість усіх супутніх послуг, що забезпечило можливість її свідомого вибору, доказів на спростування цього факту відповідач суду не надала.
Постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено частково. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року скасовано в частині відмови в задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалено в цій частині нове рішення.
Позов ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором від 09 жовтня 2007 року № 410/135/17-Пі за період з 26 листопада 2013 року до 12 квітня 2016 року в сумі 50 586, 39 швейцарських франків, що в еквіваленті до національної валюти України гривні становить 1 321 628, 23 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір у розмірі 91 046, 98 грн. 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення у справі в частині відмови в задоволенні вимог ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що, звернувшись із позовом до суду 25 листопада 2016 року, банк не пропустив позовну давність щодо вимог про стягнення заборгованості за сумою кредиту в розмірі 50 586, 39 швейцарських франків, погашення якої повинно було здійснюватися відповідачем до 10-го числа кожного місяця згідно з графіком, зазначеним у пункті 1.1 договору.
У той же час, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог банку щодо стягнення заборгованості за процентами в сумі 25 962, 31 швейцарських франків, оскільки розрахунок заборгованості банком здійснений без урахування позовної давності до вимог за процентами. Перебіг позовної давності щодо погашення чергового платежу розпочався 28 жовтня 2010 року та повинен бути застосований до кожного окремого щомісячного платежу.
Визнаючи необґрунтованими позовні вимоги про стягнення заборгованості за пенею, апеляційний суд дійшов висновку, що пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише в національній валюті України - гривні.
ІІ. АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду засобами поштового зв`язку 28 березня 2019 року, ОСОБА_1 просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року та залишити в силі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року. 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
Заявник зазначає, що:
-            суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до позовних вимог ПАТ «Укрсоцбанк» позовну давність;
-            висновки суду апеляційної інстанції не узгоджуються із правилами частини другої статті 1050 ЦК України, пунктів 4.5, 4.7, 7.4 договору кредиту.
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
ІІІ. ВІДОМОСТІ ПРО РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ ТА МЕЖІ РОЗГЛЯДУ СПРАВИ СУДОМ
Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
Провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частина третя статті 3 ЦПК України).
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-IX), який набрав чинності 08 лютого 2020 року, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Враховуючи, що касаційна скарга у справі, що переглядається, подана у березні 2019 року, вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-IX.
Ухвалою Верховного Суду від 01 грудня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в межах доводів касаційної скарги, за наслідками чого зробив такі висновки.
Обставини, встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 09 жовтня 2007 року між АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 410/135/07-Пі, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 65 500, 00 швейцарських франків, зі сплатою 10 % річних за користування кредитом з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 08 жовтня 2022 року.
Відповідно до пункту 1.3 кредитного договору на забезпечення позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає іпотечний договір.
Між АКБСР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 09 жовтня 2007 року укладено іпотечний договір № 07/1-135, за умовами якого іпотекодавці передали в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно: трикімнатну квартиру, загальною площею 69, 4 кв. м, жилою площею 38, 9 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .
Пунктами 1.1, 2.2, 2.3, 2.4 кредитного договору встановлено порядок погашення суми основної заборгованості до 10-го числа кожного місяця згідно з графіком, зазначеним у пункті 1.1 цього договору, з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 08 жовтня 2022 року.
Моментом (днем) повернення кредиту вважається день зарахування на відповідні рахунки кредитора суми кредиту, нарахованих процентів та можливих штрафних санкцій, якщо інше не випливає з умов цього договору.
Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у валюті кредиту в останній робочий день місяця без урахування останнього робочого дня та наступних неробочих днів місяця, проценти нараховуються з розрахунку факт/360.
Сплата процентів здійснюється у валюті кредиту на рахунок №  НОМЕР_1 в Броварському відділенні Київської обласної філії АКБ «Укрсоцбанк» до десятого числа місяця, наступного за тим, в якому нараховані проценти. У випадку, якщо 10 число місяця є неробочим днем, то позичальник зобов`язаний сплатити суму нарахованих процентів, згідно з пунктом 2.4. цього договору в попередній робочий день.
ОСОБА_1 свої обов`язки за кредитним договором належним чином не виконувала, що призвело до виникнення заборгованості.
11 липня 2016 року банком направлено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 вимогу про необхідність усунення порушень кредитного договору від 09 жовтня 2007 року № 410/135/07-Пі, яку останніми отримано 18 липня 2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості ОСОБА_1 обов`язку щодо своєчасного повернення кредиту та сплати відсотків за користування ним належним чином не виконувала, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, розмір якої станом на 28 квітня 2016 року становив: 93 690, 07 швейцарських франків, з яких сума заборгованості за тілом кредиту - 50 586, 39 швейцарських франків; сума заборгованості за відсотками - 25 962, 31 швейцарських франків; сума пені за несвоєчасне повернення 
кредиту - 10 024, 55 швейцарських франків; розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків - 7 116, 83 швейцарських франків.
Згідно з пунктом 4.5 статті 4 договору кредиту визначено, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 цього договору, протягом більше ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штрафи, пеню).
Суд першої інстанції встановив, що останній платіж за кредитним договором відповідач здійснила 28 вересня 2010 року. Протягом наступних 60 днів позичальник не виконувала обов`язки, передбачені підпунктами 3.3.7, 3.3.8 кредитного договору.
Таким чином, враховуючи обов`язковість для сторін умовпункту 4.5 статті 4 договору кредиту, строк користування кредитом відповідачем вважається таким, що сплив, через 60 днів, тобто 28 листопада 2010 року.
Натомість судом апеляційної інстанції встановлено, що останній платіж на погашення строкової кредитної заборгованості відповідачем здійснено 28 вересня 2010 року, а в подальшому останній платіж на погашення простроченої заборгованості здійснено 11 жовтня 2011 року.
Щодо свободи договору та наявності підстав для дострокового виконання зобов`язання 
Відповідно до універсального правила, викладеного в частині третій статті 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Визначення поняття «зобов`язання» міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цього правила зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).
При цьому в законодавстві визначаються поняття «строк договору» та «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).
У справі, яка переглядається, підпунктом 1.1.1 кредитного договору визначено, що кредит надається терміном до 08 жовтня 2022 року.
За правилом пункту 4.5. статті 4 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8. цього договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штрафи, пеню).
Тобто сторони самостійно врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту - зміну строку виконання основного зобов`язання. 
Жодна зі сторін не заперечувала проти такої умови договору, а після його укладення - не зверталася до суду з вимогою про визнання її недійсною з підстав невідповідності правилам Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно, Верховний Суд виходить з чинності наведеної умови та дійсності укладеного договору як в цілому, так й у складі усіх умов щодо підстав виникнення зобов`язання з дострокового повернення кредиту у повному обсязі.
З аналізу змісту пункту 4.5 кредитного договору випливає, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, так як у такому повідомленні банк не вимагає дострокового виконання зобов`язань.
Виходячи з наведеного, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Наведене відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 138/240/16-ц (провадження 
№ 61-14987св19).
Враховуючи, що сторони у договорі погодили умови настання дострокового погашення заборгованості за кредитним договором, висновки суду апеляційної інстанції про те, що строк виконання основного зобов`язання за кредитним договором не настав, Верховний Суд визнає необґрунтованими.
Щодо наявності правових підстав для стягнення суми кредиту, нарахування відсотків після закінчення строку кредитування
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.
За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до умов кредитного договору строк виконання основного зобов`язання настав 28 листопада 2010 року, а з позовом банк звернувся до суду лише у листопаді 2016 року.
Відповідач у суді першої інстанції заявила про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, встановивши, що строк кредитування відповідно до умов кредитного договору змінено на 28 листопада 2010 року, висновки суду першої інстанції щодо спливу позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за сумою кредиту є правильними та обґрунтованими.
Встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції у цілому правильно визначив правову природу цивільних відносин між сторонами. Одночасно Верховний Суд визнає помилковим застосування позовної давності як підстави для відмови у задоволенні позову в частині вимог про стягнення з відповідача відсотків, нарахованих за кредитним договором після спливу строку кредитування, тобто після 28 листопада 2010 року. Правильним в оцінці спірних правовідносин є висновок про те, що банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про відступлення від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15.
Щодо наявності правових підстав для нарахування пені після закінчення строку кредитування
Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Враховуючи висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження 
№ 14-318цс18), пеня за договором не підлягає стягненню за період після закінчення строку кредитування.
Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та погодились з правомірністю нарахування пені з моменту настання обов`язку дострокового виконання основного зобов`язання за кредитним договором до звернення до суду з позовом.
Щодо правових підстав застосування позовної давності
За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти та пеню за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та пені є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки на момент спливу строку кредитування у позичальника існувала поточна заборгованість, банк мав право пред`явити позичальнику вимоги про стягнення цієї заборгованості, проте в межах позовної давності.
Верховний Суд дійшов переконання, що, відмовляючи у позові у зв`язку із застосуванням позовної давності в частині позовних вимог про стягнення заборгованості після спливу строку кредитування, суд першої інстанції насамперед повинен був встановити наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв`язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.
Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та пені після зміни строку кредитування, які стали предметом позову, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб`єктивного цивільного права, тому суд першої інстанції помилково застосував позовну давність в частині вимог про стягнення нарахованих процентів та пені після закінчення строку кредитування.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Таким чином, Верховний Суд, встановивши порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, зробив висновок про скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову у частині стягнення процентів та пені за кредитним договором, нарахованих після закінчення строку кредитування, за безпідставністю, у іншій частині позову - за спливом позовної давності. Постанова суду апеляційної інстанції у частині вирішення позовних вимог про стягнення суми кредиту підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції в цій частині - залишенню в силі.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право: скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд; скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.
Згідно з частинами першою, третьою та четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).
Розподіл судових витрат
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат (частини перша та десята статті 141 ЦПК України).
Враховуючи, що Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову банку, проте у частині стягнення нарахованих відсотків та пені після закінчення строку кредитування з інших підстав, аніж застосовані судом першої інстанції, то судові витрати, понесені у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, з урахуванням правового результату вирішення спору, покладаються на позивача.
Судові витрати, понесені заявником у суді апеляційної інстанції у розмірі 54 628, 19 грн підлягають відшкодуванню ПАТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 .
Відповідно до ухвали Верховного Суду від 22 квітня 2019 року ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору за подання касаційної скарги, а тому судовий збір, який підлягав сплаті за подання касаційної скарги, у розмірі 72 837, 58 грн підлягає стягненню з ПАТ «Укрсоцбанк» в дохід держави.
За правилом частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2019 року скасувати.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором, нарахованими після 28 листопада 2010 року, та пенею скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.
У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором, нарахованими після 28 листопада 2010 року, та пенею відмовити.
Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 12 квітня 2018 року у частині вирішення позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором за сумою кредиту залишити в силі.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені заявником у суді апеляційної інстанції, у розмірі 54 628, 19 грн.
Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в дохід держави судовий збір, який підлягав сплаті за подання касаційної скарги, у розмірі 72 837, 58 грн. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак

Судді                                                                                                              І. Ю. Гулейков

А. С. Олійник

                                                                                                                        С. О. Погрібний

                                                                                                                        В. В. Яремко