ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

21 жовтня 2020 року
м. Харків

справа № 621/364/19
провадження № 22-ц/818/4193/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого – Пилипчук Н.П.,
суддів – Кругової С.С., Маміної О.В. 
за участю секретаря – Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач :  ОСОБА_1 ,
представник позивача - адвокат Браславська Ольга Анатоліївна,
відповідач :  ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартиру в порядку поділу майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна, набутого в період шлюбу особистою приватною власністю, поділ майна подружжя, з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року, постановлене суддею  Вельможною І.В., в залі суду в м. Зміїв, 

встановив :

У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , в особі представника адвоката Браславської О.А., звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , в якому просила визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилалась на те, що з 11.08.2001 по 04.06.2019 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час зареєстрованого шлюбу позивач та відповідач придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (не цей час — смт Слобожанське) Зміївського району Харківської області, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, який був посвідчений 29.04.2007 р., приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Сапком М.Г., зареєстрований в реєстрі за №1272. Право власності на квартиру було зареєстровано на ім`я відповідача. На цей час право власності на квартиру в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта зареєстроване на відповідача, що підтверджується інформаційною довідкою №174898000. Відповідач у добровільному порядку не має наміру здійснити поділ спільного майна.

10.12.2019 ОСОБА_2 подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на 9/10 частки квартири АДРЕСА_1 ; визнати за ним, ОСОБА_2 , право власності на 1/20 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/20 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилався на те, що дійсно з ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказує, що ОСОБА_1 покинула двох неповнолітніх дітей, виїхала проживати за кордон, матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча на підставі судового наказу Зміївського районного суду Харківської області від 12.07.2019 року по справі № 621/1/84/19 з неї стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітку (доходів) щомісячно. На момент одруження і до народження другої дитини, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 , вони разом проживали в належній йому особисто квартирі АДРЕСА_2 , яка була подарована батьками на підставі договору дарування від 21.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М.Г. за реєстровим № 980. За місяць до народження доньки, він вирішив придбати більшу, трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 , що продавалася в цьому ж будинку. Вільних грошових коштів в родині не було, працював він один, оскільки відповідач не працювала, 3 роки знаходилася у відпустці по догляду за сином по досягненню ним трьох років, а потім у декретній відпустці по вагітності й пологам другої дитини. Гроші на купівлю квартири він планував віднайти від продажу квартири, в якій вони проживали та яка належала йому особисто. В один день, а саме 29.04.2007, він продав, а покупець ОСОБА_6 придбала квартиру АДРЕСА_2 за 11536,00 (одинадцять тисяч п`ятсот тридцять шість) грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М.Г. за реєстровим № 1270. Одночасно, 29.04.2007 року, ОСОБА_7 продала, а він придбав квартиру АДРЕСА_1 за 12890,00 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто) грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 29.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М.Г. за реєстровим № 1272.  Різниця вартості між продажем квартири АДРЕСА_4 та купівлею квартири АДРЕСА_3 склала 1354,00 грн., що у відсотковому співвідношенні склало 10,5% від суми спірної квартири. Тобто, фактично він доплатив необхідну різницю в сумі. При цьому, нотаріус, встановлюючи особи учасників правочину та перевіряючи їх дієздатність, викликав чоловіка покупця ОСОБА_6 для надання згоди на укладення Договору купівлі-продажу, а ОСОБА_1 він не викликав для надання такої згоди, оскільки було встановлено, що для купівлі спірної квартири АДРЕСА_3 використовуються виключно особисті кошти. Таким чином, спростовується презумпція рівності часток подружжя, про які зазначається в первісному позові, оскільки в більшій частці спірна квартира АДРЕСА_1 придбана за особисті кошти і лише 10% (1/10 частка) вартості складають кошти, що були також ним особисто зароблені під час шлюбу.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року позов представника  ОСОБА_1 задоволено. Визнано за  ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1  в порядку поділу майна подружжя.  У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання  майна,  набутого в період шлюбу  особистою приватною власністю, поділ майна подружжя – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по оплаті судового збору у розмірі 1339 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт вказує на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права. Зазначає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції не з`ясував всіх обставин, що мають значення для справи, не взяв до уваги надані докази, що підтверджують належність йому вказаної квартири АДРЕСА_4 на праві особистої приватної власності, використання особистих коштів для придбання спірної квартири АДРЕСА_3 , і, як наслідок, дійшов хибного висновку, що спірна квартира АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю позивача і відповідача попри наявність документів, що підтверджують, що 90% спірної квартири придбано за його особисті кошти та є особистою приватною власністю. При цьому жодного обґрунтування, чому зазначені ним факти та надані документи не враховуються судом, наведено не було. Неповне з`ясування обставини справи призвело до неправильного вирішення справи, порушення норм матеріального та процесуального права. Вказує, що діти проживають разом зі своїм батьком в спірній квартирі (відповідачем за первісним позовом), а мати дітей не сплачує аліменти і не займається їх вихованням, знаходячись за кордоном, то поділ спірної квартири і визнання судом першої інстанції 1/2 частки спірної квартири за позивачем, а іншої 1/2 частки за відповідачем, в подальшому спричинятиме перешкоди для їх виховання, оскільки частки визнані судом фізично не можуть бути виділені в натурі кожному з подружжя (враховуючи будівельні норми та невелику площу спірної квартири, яка розташована на третьому поверсі). Крім того, діти різної статі і їх проживання та виховання при такому поділі буде ускладнено у зв`язку з невеликою площею спірної квартири. Додатково зазначає, що іншого спільного нерухомого майна (окрім того, що є предметом спору у цій справі) не існує. 

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що з`явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.08.2001, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 04.06.2019 було розірвано. (а. с. 6).

З договору купівлі-продажу від 29.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Сапком М.Г. за реєстровим № 1272, вбачається, що ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_2 придбав квартиру АДРЕСА_1 за 12890,00 (дванадцять тисяч вісімсот дев`яносто) грн. (а. с. 7, 8).

Як вбачається із заяви, поданої приватному нотаріусу Зміївського РНО Сапку М.Г. 29.04.2007, ОСОБА_1 надано згоду чоловіку ОСОБА_2 на придбання квартири АДРЕСА_1 , за кошти, нажиті ними під час перебування у зареєстрованому шлюбі. (а. с. 117).

Право власності ОСОБА_2 на квартиру за вищевказаною адресою зареєстровано в КП "Зміївське бюро технічної інвентаризації" 30.04.2007, реєстраційний номер 17406487, що підтверджується копією витягу №14419603 від 30.04.2007 та копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєтру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №174898000 від 24.07.2019. (а. с. 9, 13-14).

Вартість трикімнатної квартири  АДРЕСА_5 станом на 16.10.2019 року становить 267800 грн., що підтверджується копією довідки про вартість. (а. с. 14).

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до пунктів 1-3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Згідно роз`яснень, викладених у п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

На обґрунтування свої позовних вимог ОСОБА_2 посилався на те, що квартира за адресою: АДРЕСА_6 була придбана за його особисті кошти, які отримані від продажу квартири за адресою: АДРЕСА_7 .

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, належним чином зазначені доводи не перевірив. 

Як вбачається з матеріалів справи, квартира АДРЕСА_8 була подарована ОСОБА_2 його батьками ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , що підтверджується договором дарування від 21.08.2001 року. (а.с. 60).

З пояснень ОСОБА_2 вбачається, що згодом від вказаної квартири була відокремлена та продана одна кімната, квартира залишилась двокімнатною у зв`язку з чим він отримав на це нерухоме майно свідоцтво про право власності. Такі доводи ОСОБА_2 підтверджені матеріалами справи.

Так, із змісту рішення Комсомольскої селищної ради № 429 від 10.12.2003 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві власності належала трикімнатна квартира в АДРЕСА_9 . Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гаврильєвим В.І. 02.12.2003 року було продано одну кімнату, що складає 14/100 частин квартири, у зв`язку з чим ОСОБА_2 просив оформити право власності на залишкову частину 86/100 квартири, як на цілу двокімнатну квартиру.

Рішенням Комсомольскої селищної ради № 429 від 10.12.2003 року ухвалено оформити право власності на двокімнатну квартиру загальною площею 63,77 кв.м., в тому числі житловою – 36,30 кв.м. в цілому на ім`я ОСОБА_2 та видати свідоцтво про право власності. 

Таким чином, трикімнатна квартира АДРЕСА_2 була подарована ОСОБА_2 його батьками, в подальшому згідно договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Гаврильєвим В.І. 02.12.2003 року було продано одну кімнату у вказаній квартирі.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі статті 25 КпШС України) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (стаття 28 КпШС України).

Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_2 на праві особистої власності, оскільки зміна її площі та отримання у зв`язку з цим свідоцтва про право власності не спростовує той факт, що ця квартира набута ОСОБА_2 в дар від батьків.

Згідно договору купівлі-продажу від 29.04.2007 року, укладеному між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 квартира АДРЕСА_4 , яка складається з двох житлових кімнат була продана за ціною11536 грн..

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_10 придбана у один і той же день, угоди були посвідчені поспіль у одного і того самого нотаріуса, при чому спочатку здійснений продажу квартири АДРЕСА_4 , а потім купівля квартири АДРЕСА_3 .

Доказів того, що кошти, які були отримані від продажу квартири АДРЕСА_4 в розмірі 11536 грн. були витрачені іншим чином ніж на придбання квартири АДРЕСА_3 – суду не надано, як не надано і доказів того, що подружжя мало інші заощадження у такій сумі, які і витратили на придбання квартири АДРЕСА_3 . 

Так, різниця вартості між продажем квартири АДРЕСА_4 та купівлею квартири АДРЕСА_3 склала 1354,00 грн., що у відсотковому співвідношенні до ціни квартири АДРЕСА_3 склало 10,5%, тому колегія суддів вважає, що саме ця частка є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд посилався на те, що під час посвідчення правочинів, як по відчуженню квартири АДРЕСА_4 так по придбанню квартири АДРЕСА_3 дружина ОСОБА_1 надавала згоду ОСОБА_2 на вчинення вказаних правочинів.

Між тим, сам по собі цей факт не спростовує беззаперечних доказів того, що квартира АДРЕСА_2 належала ОСОБА_2 на праві спільної особистої власності.

Оскільки коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_4 не вистачало на придбання квартири АДРЕСА_3 , решта була сплачена із спільних коштів подружжя, тому наданні згоди на придбання квартири АДРЕСА_3 ОСОБА_1 не спростовує наведених висновків апеляційного суду.

Доводи ОСОБА_1 про те, що замість подарованої квартири, батько ОСОБА_1 — ОСОБА_10 купив батькам ОСОБА_2 однокімнатну квартиру на ім`я батьків ОСОБА_2 не підтверджені належними та допустимими доказами. ОСОБА_1 також вказувала, що до продажу квартири АДРЕСА_4 , в ній була здійснена реконструкція, а саме частина квартири використовувалось подружжям під роботу аптеки, такі доводи висновків суду не спростовують, оскільки належними та допустимими доказами не підтверджено, що вартість квартири АДРЕСА_4 збільшилась за рахунок спільних сумісних коштів подружжя.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з постановленням нового, яким визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на 358/400 частин квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_2 на 21/400 частин квартири АДРЕСА_1 , в порядку поділу майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 на 21/400 частин квартири АДРЕСА_1 .

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю/або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, п. 4 ч. 3 ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 09 червня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 скасувати, в решті - змінити.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право особистої власності на 358/400 частин квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_2 на 21/400 частин квартири АДРЕСА_1 .

В порядку поділу майна подружжя визнати право власності за ОСОБА_1 на 21/400 частин квартири АДРЕСА_1 .

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                     Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                        О.Ю. Тичкова         

                                                                               О.В. Маміна