П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 540/634/20	
Головуючий в 1 інстанції: Варняк С.О.
          
П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді:  Димерлія О.О.
суддів: Єщенка О.В. ,  Танасогло Т.М. 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області на рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року по справі № 540/634/20 за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 (далі – позивачі) звернулися до адміністративного суду з позовною заявою, у якій просили:
- визнати протиправними та скасувати накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки" за № 2418-СГ, № 2420-СГ, № 2423-СГ, № 2422-СГ від 27 лютого 2020 року;
- зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області видати наказ, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , загальною площею 19,9990 га в розмірі, що не перевищує розмір земельної частки (паю), Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, із земель, що перебувають у користуванні голови ФГ "МАРТИНОВ" згідно із Державного акту на право постійного користування землею та передати земельні ділянки у власність членам фермерського господарства громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачами були подані заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства, проте відповідачем прийнято накази "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки".
Земельний кодекс України містить вичерпний перелік підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства, яких при ухваленні рішення про відмову позивачам у затвердженні проекту землеустрою відповідачем не враховано.
За наслідками розгляду зазначеної справи Херсонським окружним адміністративним судом 22 червня 2020 року прийнято рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки" за № 2418-СГ, № 2420-СГ, № 2423-СГ, № 2422-СГ від 27 лютого 2020 року.
Зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області видати наказ, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
У задоволенні позовних вимог щодо зобов`язання Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області передати земельні ділянки у власність відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, позивачі подали апеляційну скаргу, в якій зазначається про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи та прийняття незаконного рішення.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що позивачі обрали спосіб захисту порушених прав, який би унеможливив подальше звернення до суду. Основною метою розробки проекту землеустрою є передача земельної ділянки у власність. У подальшому, відповідач на виконання рішення суду затвердить проект землеустрою, але без передачі земельної ділянки у власність, що у свою чергу призведе до повторного звернення до суду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не повне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, відповідач не зазначає, у чому полягає неправильність чи неповнота дослідження доказів і встановлення обставин у справі та (або) застосування норм права, а зміст апеляційної скарги повністю дублює зміст відзиву на позовну заяву.(а.с.139)
В силу приписів пункту 2 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача, розглянув та обговорив доводи апеляційних скарг, перевірив матеріали справи та вважає за необхідне зазначити наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 23 березня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області видано накази про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності із земель, що перебувають у користуванні голови ФГ "МАРТИНОВ", розташованих за межами населених пунктів на території Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області в розмірі земельної частки (паю), із земель цільового призначення для ведення фермерського господарства (кадастровий номер 6520984000:03:001:0061).
На підставі виданих відповідачем наказів, позивачі розробили проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства.
Проект землеустрою був погоджений експертом державної експертизи Петренко Ю.І., що підтверджується висновком Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області від 08 липня 2019 року за № 6449/0/80-19.(а.с.102)
Після розробки та погодження проекту, позивачами було зареєстровано земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та отримано витяги з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.(а.с.7-18)
09 вересня 2019 року позивачі звернулися до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області із заявами про затвердження вищевказаного погодженого проекту.(а.с.19-22)
27 вересня 2019 року на адресу позивачів надійшов лист відповідача щодо розгляду заяв №31-21-0.302-331/60-19, яким відмовлено у затвердженні проекту землеустрою.(а.с.23-24)
10 лютого 2020 року позивачі повторно звернулися до відповідача із відповідними заявами про затвердження вищевказаного погодженого проекту.
27 лютого 2020 року Головним управлінням Держгеокадастру у Херсонській області прийнято накази "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельних ділянок" за № 2418-СГ, № 2420-СТ, № 2423-СГ, № 2422-СГ.
Не погоджуючись з такими діями та рішеннями відповідача, позивачі звернулись з даним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правомірних та обґрунтованих підстав для відмови позивачам у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства. Щодо вимоги зобов`язати відповідача передати земельні ділянки у власність позивачам, суд першої інстанції зазначив, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів, у зв`язку з чим відмовив у задоволенні вказаної вимоги.
Колегія суддів частково не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України (далі - ЗК України) та Законом України «Про землеустрій».
Право на отримання земельної ділянки безоплатно у власність членами фермерського господарства у розмірі земельної частки (паю) із земель, наданих їм раніше у користування закріплено положеннями Земельного кодексу України від 25.10.2001 року та  Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року.
Положеннями статті 13 Закону України "Про фермерське господарство" передбачено, що члени фермерського господарства мають право на одержання безоплатно у власність із земель державної і комунальної власності земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю).
Членам фермерських господарств передаються безоплатно у приватну власність із раніше наданих їм у користування земельні ділянки у розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства розташованого на території відповідної ради.
Аналогічні положення наведено у ч. 2 ст. 31 та ч. 1, 2 ст. 32 ЗК України.
Також, згідно до статті 14 Закону України "Про фермерське господарство" фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право: продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину; самостійно господарювати на землі; власності на посіви і насадження сільськогосподарських та інших культур, на вироблену сільськогосподарську продукцію; на відшкодування збитків; спороджувати житлові будинки, господарські будівлі та споруди; реалізовувати вироблену сільськогосподарську продукцію на вітчизняних ринках і представляти на експорт; та інші права.
Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: 
а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; 
б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; 
в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.
Колегія суддів звертає увагу, що ні ЗК України від 25.10.2001 року, ні Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року, ні інші законодавчі акти не містять норм, які б передбачали умови та порядок отримання членами фермерського господарства земельної ділянки у користування у розмірі земельної частки (паю) для подальшого отримання такої земельної ділянки у власність після того, як земельну ділянку у користування вже отримало фермерське господарство в особі його голови.
Норми Земельного кодексу України, у жоден спосіб не обмежують право громадян на отримання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення фермерського господарства в розмірі земельної частки (паю) та не встановлює додаткових умов для реалізації громадянами такого права.
Стаття 118 ЗК України встановлює порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.
Відповідно до ч. 8 ст. 118 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст. 186-1 цього Кодексу.
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 186-1 ЗК України проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
Водночас, пунктом 107 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17.10.2012 року передбачено, що державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до п.49-54 цього Порядку.
Частиною 9 ст. 118 ЗК України встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Згідно із ч. 10 ст. 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Отже, системний аналіз наведених норм права дає можливість дійти висновку, що законом передбачено певний алгоритм та поетапність процесу безоплатної передачі земельних ділянок державної та комунальної власності у власність громадян, а саме: 
1) подання громадянином клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування щодо отримання земельної ділянки у власність;
2) отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (або мотивовану відмову у його наданні); 
3) після розроблення проекту землеустрою такий проект погоджується, зокрема з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин у відповідності до приписів ст.186-1 ЗК України; 
4) здійснення державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі; 
5) подання громадянином погодженого проекту землеустрою до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність, про що, в свою чергу, такий орган у двотижневий строк, зобов`язаний прийняти відповідне рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність або рішення про відмову передання земельної ділянки у власність чи залишення клопотання без розгляду.
При цьому, з вищенаведених норм ЗК України убачається, що підставами для відмови у затвердженні проекту землеустрою може бути лише те, що проект землеустрою не погоджено в порядку, встановленому ст. 186-1 ЗК України, а також відсутність обов`язкової державної експертизи у визначених законом випадках та відомостей щодо державної реєстрації сформованої земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Жодних інших правових підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою після його погодження в порядку ст. 186-1 ЗК України, норми ст. 118 ЗК України не містять. При цьому перевірка на відповідність проекту землеустрою вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів має здійснюватись саме на етапі погодження такого проекту.
Як убачається з рішення відповідача "Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельних ділянок" за № 2418-СГ, № 2420-СТ, № 2423-СГ, № 2422-СГ від 27.02.2020 року, підставами для відмови слугувало те, що:
- висновок про розгляд проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки експерта державної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області ОСОБА_5 містить розбіжності в його реквізитах, а саме: згідно штрих коду зазначеного в нижній частині висновку його реквізити "від 16.07.2019 № 6398/82-19", що не відповідає реквізитам зазначених у верхній частині висновку "від 08.07.2019 №6449/0/80-19";
- відсутнє погодження органу з питань містобудування та архітектури, відповідно до вимог статті 14 Закону України "Про фермерське господарство" та частини 2 статті 186-1Земельного кодексу України;
- відсутня заява про припинення права постійного користування земельною ділянкою, відповідно до вимог ч. 5 ст. 116 Земельного Кодексу України;
- проект землеустрою не відповідає вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а саме ст. 32 Земельного кодексу України, ст. 12, 13 ЗУ "Про фермерське господарство".
Під час вирішення питання щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачі земельної ділянки у власність, відповідач, відповідно до пунктів 2-8 ч. 3 ст. 2 КАС  України, повинен діяти обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, неупереджено, добросовісно та розсудливо з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи позивачам у затвердженні проекту землеустрою, діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені ЗК України, Законом України «Про землеустрій», без дотримання вимог ч. 2 ст. 2 КАС України, а тому вказані відмови є протиправними та підлягають скасуванню.
Стосовно вимоги про зобов`язання відповідача передати земельні ділянки у власність позивачам, судова колегія звертає увагу на таке.
Нормами ЗК України встановлено підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадянам та визначено органи, уповноважені розглядати ці питання. Ці норми передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа подає відповідному органу погоджений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, за результатами розгляду якого встановлені Земельним кодексом України органи приймають рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Тобто, згідно до норм чинного законодавства, затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та подальша передача земельної ділянки у власність є єдиною процедурою, яку має виконати відповідальний орган. 
Частина 9 ст. 118 ЗК України передбачає обов`язок органу виконавчої влади у разі дотримання особою вимог цього Кодексу щодо погодження проекту землеустрою прийняти рішення про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність. Така дія є єдиним правомірним способом поведінки органу і має на меті створення громадянам умов для реалізації їх права на землю.
Положеннями частини 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади і органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачений Конституцією та законами України.
В абзаці 10 пункту 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 року № 3-рп/2003 Конституційний Суд України наголошував, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Колегія суддів суду апеляційної інстанції зазначає, що якщо особою, яка звернулася до відповідного суб`єкта владних повноважень, виконані всі передумови, передбачені Земельним кодексом України для отримання земельної ділянки у власність, підстави для відмови у наданні землі у власність відсутні.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні зазначеної позовної вимоги.
Щодо доводів апеляційної скарги про втручання судом в дискреційні повноваження відповідача, судова колегія вважає за необхідне зазначати.
Згідно до приписів частини першої статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно із Рекомендацією № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11 березня 1980 року, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Отже, дискреційним повноваженням є повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийняті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) обрати один з кількох варіантів рішення.
Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність закріпленим ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.
Зокрема, повноваження суду при вирішенні справи визначені статтею 245 КАС України. Відповідно до пункту частини 2 цієї норми, у разі задоволення позову, суд може прийняти рішення визнати бездіяльність суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. При цьому, у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону, яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення), з урахуванням встановлених судом обставин.
Втручання суду в повноваження суб`єкта публічної влади можливе лише тоді, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи законодавства, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.
Тобто, у разі невиконання обов`язку державним органом або органом місцевого самоврядування, за наявності визначених законом умов, у суду виникають підстави для ефективного захисту порушеного права позивача, у томі числі шляхом зобов`язання відповідача вчинити певні дії, спрямовані на відновлення порушеного права, зокрема, прийняти рішення. Така позиція цілком узгоджується з положеннями ст.ст. 5, 245 КАС України.
З урахуванням вищенаведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що позивачами обрано вірний спосіб захисту порушених прав, який може бути застосований при прийнятті рішення у даній адміністративній справі.
Таким чином, з огляду на висновок суду апеляційної інстанції стосовно протиправності відмови у затвердженні погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства, судова колегія вважає, що належним способом відновлення прав та інтересів позивачів є зобов`язати відповідача затвердити вищевказаний проект землеустрою та передати земельні ділянки у власність, оскільки не встановлення судом правових підстав для відмови у затвердженні вказаного проекту свідчать про наявність у відповідача обов`язку по його затвердженню, що виключає існування у відповідача дискреційних повноважень при вирішенні питання по затвердженню такого проекту та передачі земельних ділянок у власність.
У силу п.2 ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Відповідно до ст. 317 КАС України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимоги щодо передання земельних ділянок у власність з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому наявні підстави для його скасування із прийняттям в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.
Відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Як убачається з матеріалів справи, позивачами сплачено судовий збір: за подання адміністративного позову у сумі 3363,20 грн. та апеляційної скарги у сумі 5046 грн.(а.с.1,197-200)
У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, рішенням суду першої інстанції присуджено до стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачів судовий збір у розмірі 1681,60 грн.. 
З урахуванням наведеного, колегія суддів встановила наявність підстав для стягнення позивачам документально підтверджених судових витрат у сумі 6727,60 грн. за подання позовної заяви та апеляційної скарги за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. ст. 139, 245, 311, 312, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 – задовольнити.
Рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року по справі № 540/634/20 в частині відмови у задоволенні вимоги щодо передання земельних ділянок у власність - скасувати та прийняти в цій частині нове рішення суду.
Адміністративний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області про визнання протиправними та скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії – задовольнити.
Зобов`язати Головне управління Держгеокадастру у Херсонській області видати наказ, яким затвердити погоджений проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для ведення фермерського господарства громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , загальною площею 19,9990 га в розмірі, що не перевищує розмір земельної частки (паю), Новопавлівської сільської ради Великоолександрівського району Херсонської області, із земель, що перебувають у користуванні голови ФГ "МАРТИНОВ" згідно із Державного акту на право постійного користування землею та передати земельні ділянки у власність членам фермерського господарства громадянам ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .
В іншій частині рішення Херсонського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року по справі № 540/634/20 – залишити без змін. 
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області (73036, Херсонська область, м. Херсон, вул. Університетська, 136-а, код ЄДРПОУ 39766281) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , номер коду облікової картки платника НОМЕР_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , номер коду облікової картки платника НОМЕР_2 ), ОСОБА_3 ( АДРЕСА_2 , номер коду облікової картки платника НОМЕР_3 ), ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , номер коду облікової картки платника НОМЕР_4 ) солідарно судовий збір у розмірі 6727,60 грн. (шість тисяч сімсот двадцять сім гривень 60 копійок).
Постанова суду набирає законної сили з дати її підписання суддями та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня отримання сторонами копії судового рішення.

Головуючий суддя 	 	Димерлій О.О.	
Судді	    	Єщенко О.В.    Танасогло Т.М.