Постанова
Іменем  України 
 
16 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 295/10769/14-ц
провадження № 61-11540св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Бурлакова С. Ю.,  Зайцева А. Ю.,                 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кулініч Руслан Валерійович, 
особа, яка подала апеляційнута касаційну скарги -   ОСОБА_4 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року у складі колегії суддів: Галацевич О. М.,Борисюка Р. М., Григорусь Н. Й.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кулініч Р. В.,  про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладеного 01 жовтня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кулінічем Р. В.
На обґрунтування позову зазначила, що у період її перебування в шлюбі з відповідачем на його ім`я було придбано спірну квартиру.
Влітку 2012 року їй стало відомо про те, що 01 жовтня 2011 року її колишній чоловік здійснив відчуження квартири, уклавши договір купівлі-продажу без її згоди, у зв`язку з чим просила суд задовольнити позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 05 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Житомирської області від                 20 квітня 2015 року, позов задоволено.
Ухвалено визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 01 жовтня    2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кулінічем Р. В.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його доведеності та обґрунтованості.
Не погодившись з таким рішенням,  ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу на нього. При цьому  ОСОБА_4 не брала участь у справі, але вважала, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки. 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року закрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 .
Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що                                            ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі у справі, не довела, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки. 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У серпні 2020 року на адресу Касаційного цивільного суду в складі Верховного суду від ОСОБА_4 засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга на ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявниця просила суд оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції постановлена ухвала без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 серпня 2020 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
18 вересня 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Україна, як учасниця зазначеної Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
 
Статтею 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що учасники справи, яка є предметом судового розгляду, та інші особи мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках -  на касаційне оскарження судового рішення.
 
Аналогічні приписи містяться у статті 17 ЦПК України.
 
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина третя статті 352 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зазначено, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося. Про закриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу, яка може бути оскаржена в касаційному порядку (частина друга статті 362 ЦПК України).
 
Із матеріалів цивільної справи убачається, що предметом спору є оспорювання договору купівлі-продажу квартири, придбаної  ОСОБА_2 та ОСОБА_1 під час шлюбу.
 
Встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_2 одноособово, без згоди співвласника ОСОБА_1 відчужив спірну квартиру ОСОБА_3 .
 
Закриваючи провадження у справі, апеляційний суд зазначив, що  ОСОБА_4 не доведено, що оскаржуваним рішенням суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
 
Верховний Суд погоджується з таким висновком, оскільки суд апеляційної інстанції у відповідності до норм цивільного процесуального законодавства в межах відкритого апеляційного провадження належним чином дослідив питання щодо вирішення чи невирішення місцевим судом питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, але подала апеляційну скаргу на рішення суду. Оскільки такі обставини не підтвердилися, апеляційний суд обґрунтовано закрив апеляційне провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», заява № 4904/04, § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_4 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Житомирського апеляційного суду від 01 липня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                             Є. В. Коротенко
 
С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев