ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/1828/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №703/700/20 Категорія: 304090000 	Опалинська О. П. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Новіков О. М. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       26 листопада 2020 року м. Черкаси 
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Вініченка Б.Б., Храпка В.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. на заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року у справі за позовом акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі АТ КБ «ПриватБанк», банк) до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, –
в с т а н о в и в :
У березні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості, яка виникла у зв`язку з порушенням останнім умов кредитного договору № б/н від 03 березня 2008 року, на підставі якого ОСОБА_1 отримав кредит в розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Своїм підписом відповідач підтвердив, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним та банком договір банківського обслуговування, що підтверджується підписом у заяві. 
Відповідач власним підписом у анкеті-заяві підтвердив, що ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, що діяли станом на момент підписання анкети-заяви, у якій є відповідні запевнення відповідача щодо ознайомлення та надання документів у письмовому виді. 
При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України.
Також, одночасно із вищезазначеним свідченням приєднання до Угоди відповідача, дія договору підтверджується фактом користування відповідачем картковим рахунком та використанням кредитних коштів.
Виконання відповідачем договору вбачається також із виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, де зазначені операції щодо використання кредитного ліміту, операції щодо повернення кредитних коштів та сплати відсотків за їх користування. 
Встановлення та зміну кредитного ліміту за рішенням банку, а також відсоткової ставки за користування кредитними коштами позивач обґрунтовував положеннями договору, що викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг.
Відповідальність позичальника у разі прострочення зобов`язання (нарахування процентів в підвищеному розмірі, порядок нарахування пені та штрафу, процентів у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України) банк також обґрунтовував умовами договору, що викладені в Умовах та правилах надання банківських послуг.
АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, а саме надало відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах кредитного ліміту.
Відповідач своєчасно кредит не погашав, що призвело до утворення заборгованості за кредитом, розмір якої за розрахунком банку станом на 23 січня 2020 року становила всього 15 022, 48 грн. з яких:
9 778,84 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 9 778, 84 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;
1 942, 99 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;
2 347,20 грн. – нарахована пеня;
0,00- нараховано комісії;
а також штрафи:
250,00 грн. - штраф (фіксована частина);
703,45 грн. - штраф (процентна складова).
Вказану заборгованість АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача разом із судовими витратами у розмірі 2 102 грн.
Заочним рішенням Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року позов залишено без задоволення.
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин та не містять підпису позичальника про ознайомлення саме у такій редакції Умов та Правил під час укладення кредитного договору.
Посилаючись на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 03 липня 2019 року № 342/180/17, суд дійшов висновку про недоведеність позову.
Рішення районного суду оскаржено банком в апеляційному порядку, з посиланням на те, що суд ухвалив рішення поверхнево та упереджено, не спрямував розгляд на забезпечення повного, всебічного та об`єктивного з`ясування обставин справи, чим порушив норми процесуального законодавства.
Крім того, судом першої інстанції не застосовано ст.ст. 3, 202, 204, 207, 526, 527, 611, 626, 629, 634, 638, 1048-1050, 1054, ч. 2 ст. 1067 ЦК України, не враховано норми Постанови НБУ № 705 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів», які підлягають обов`язковому застосуванню та дійшов до неправильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Підписання позичальником анкети-заяви, активація ним картки, користування картковим рахунком та часткове погашення заборгованості свідчать про укладення між сторонами кредитного договору на визначених ними Умовах про надання та обслуговування платіжних карток.
Апелянт наголошував на тому, що звільнення судовими рішеннями боржників від сплати відсотків за кредитними договорами призведе до неможливості здійснювати виплату відсотків за депозитними договорами та іншими обов`язковими платежами, а звільнення від сплати заборгованості в цілому може становити економічну небезпеку для країни.
Посилаючись на такі аргументи, апелянт просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
На апеляційну скаргу відзив не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Виходячи з положень ч. 13 ст. 7, ч. 6 ст. 19, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, враховуючи ціну позову, суд проводить розгляд справи без повідомлення учасників справи.
Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення.
З матеріалів справи встановлено, що 03 березня 2008 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву, якою виявив бажання оформити на своє ім`я кредитку «Універсальну» 30 днів пільгового періоду» із кредитним лімітом 1 500 грн.
Зі змісту заяви вбачається, що банк на підставі цієї угоди має право виплатити клієнтові винагороду за надані банківські послуги. Повний перелік оплачуваних банком послуг і умови їх надання та оплати визначаються або Правилами, розміщеними на сайті www.privatbank.ua, або окремо підписаною угодою між клієнтом і банком.
Сторони дійшли згоди, що документом, який підтверджує факт надання послуг, буде звіт, складений банком, підписаний уповноваженим співробітником і скріплений печаткою банку.
Своїм підписом ОСОБА_1 підтвердив те, що ознайомився і згодний з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
У заяві вказано, що у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, у зв`язку з чим банк буде вимушений звернутися до суду, позичальник зобов`язаний буде сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5% від суми позову.
Крім зазначених обставин у заяві сторони узгодили кредитний ліміт у розмірі 1 500 грн. та базову процентну ставку за кредитом у розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості. 
Відомостей про розмір пені та штрафних санкцій за несвоєчасне погашення кредиту, тощо в анкеті-заяві не зазначено.
Відповідач погодився з тим, що заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складає між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданої банком, станом на 23 січня 2020 року вона становила всього 15 022, 48 грн. з яких:
9 778,84 грн. - заборгованість за тілом кредиту (в т.ч. 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 9 778, 84 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту);
0,00 грн. – заборгованість за нарахованими відсотками;
0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками;
1 942, 99 грн. - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України;
2 347,20 грн. – нарахована пеня;
0,00- нараховано комісії;
а також штрафи:
250,00 грн. - штраф (фіксована частина);
703,45 грн. - штраф (процентна складова). Інших доказів, які б підтверджували розмір заборгованості, позивачем не надано.
Відповідачем вказаний розрахунок не спростовано.
Згідно з частинами 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Крім того, згідно ч. 4 ст. 12 Кодексу кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Заявляючи вимоги про стягнення грошових сум, позивач надав копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті банку, які не містять підпису відповідача та які, як вказує позивач, діяли на момент укладення кредитного договору; розрахунок заборгованості за договором; банківську виписку за договором; довідку про зміну умов кредитування; довідку про строк дії кредитних карток, виданих на ім`я відповідача.
При цьому, вказані в анкеті-заяві Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недотриманням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Виходячи зі змісту підписаної заяви, частинами кредитного договору є заява, Умови та Правила надання банківських послуг і тарифи банку, оскільки саме їх змістом встановлений ряд умов, необхідних для кредитного договору.
Вказаного в анкеті звіту, що видається банком на підтвердження факту надання банківських послуг, пам`ятки клієнта та тарифів банку матеріали справи не містять.
При цьому, апеляційний суд наголошує на неможливості врахування як належного та допустимого доказу на підтвердження умов договору саме наданих банком Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, оскільки матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку та укладаючи з позивачем договір.
Крім того, в даному випадку також неможливо застосовувати до даних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк». Тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов та правил у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03 липня 2019 року ( справа № 342/180/17), який вірно врахований місцевим судом при ухваленні оскаржуваного рішення.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, до загальної суми заборгованості не включив тіло кредиту (сума, яку фактично отримав у борг позичальник). Проте, просив стягнути складові повної вартості кредиту: заборгованість за простроченим тілом кредиту; відсотки, нараховані на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; пеню та штрафи.
В свою чергу суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України)
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. (ч. 1 ст. 367 ЦПК України)
Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 48-60) та довідки про зміну умов кредитування (а.с. 61) на банківській картці відповідача 15 жовтня 2015 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5 000 грн., в межах якого відповідач користувався грошовими коштами. Вказане в довідці збільшення кредитного ліміту клієнта до 9 000 грн. не відображено у банківській виписці.
Колегія суддів наголошує, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із вказаною нормою закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року.
За змістом виписки по рахунку є очевидним здійснення банківських операцій, зокрема отримання готівки, зняття готівки в банкоматі, поповнення картки через термінал, купівля товарів та послуг і т.д.
Отже, виходячи із встановлених вище обставин, зокрема підписання відповідачем анкети-заяви та користування кредитними коштами, наданими на банківську картку, 03 березня 2008 року між відповідачем та АТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір, а позивачем підтверджено належними та допустимими доказами використання позичальником фактично отриманих у борг грошових коштів у розмірі 5 000 грн.
Колегія суддів враховує що, згідно довідки про зміну умов кредитування (а.с. 20) максимальний кредитний ліміт по карті був встановлений 15 жовтня 2015 року у розмірі 5 000 грн. (суму, яку фактично міг отримати позичальник). В той же час, тіло кредиту – суму, яку фактично отримав у борг позичальник – згідно розрахунку заборгованості (а.с. 5-13) перевищувала вказану суму, зокрема максимальна сума, вказана в розрахунку 7 717,96 грн. 
Таким чином, з наданих позивачем доказів підтверджується заборгованість по тілу кредиту (поточному) у розмірі 5 000 грн., проте вимоги про стягнення такої складової заборгованості банком не заявлялися.
Натомість, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за простроченим тілом кредиту, однак колегія суддів вважає, що відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 9 778,84 грн. з огляду на наступне.
У позовній заяві банк визначає прострочене тіло кредиту як частину використаного кредитного ліміту або всю суму використаного кредитного ліміту, що на конкретну дату мало бути погашено відповідачем, але не погашено, або погашено частково.
Банк пояснює збільшення заборгованості за кредитом понад встановлений ліміт (овердрафт)- короткостроковим кредитом, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту користування. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивач надав суду два розрахунки заборгованості за договором № б/н та станом на 23 січня 2020 року.
З наданого позивачем першого розрахунку заборгованості вбачається, що у відповідача була наявна заборгованість за поточним тілом кредиту та прострочена заборгованість за вказаним договором, а у розрахунку станом на 23 січня 2020 року вже наявна заборгованість за простроченим тілом кредиту.
При цьому, в розрахунках заборгованості зазначено про включення в заборгованість за простроченим тілом кредиту нарахованих відсотків за підвищеною процентною ставкою, яку не було встановлено в анкеті-заяві, як і надання відповідачу овердрафту, який не узгоджений умовами договору.
Крім того, слід зазначити, що сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів про те, які саме умови договору були узгоджені сторонами не є підтвердженням наявності заборгованості за простроченим тілом кредиту та неустойкою у розмірах, визначених позивачем, оскільки банком не доведено укладання кредитного договору з дотриманням передбаченої законом форми.
Також вказаний розрахунок заборгованості не оформлений належним чином, оскільки в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17 квітня 2003 року.
Позовні вимоги банку в частині стягнення відсотків у порядку ст. 625 ЦК України колегія суддів вважає безпідставними, враховуючи наступне.
Вказаною статтею передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитним договором припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Таким чином, якщо строк кредитування закінчився або кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, то з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом і позичальник зобов`язаний сплатити неустойку та суми, передбачені ст. 625 ЦК України.
Питання про стягнення інфляційних витрат в суді першої інстанції банком не ставилось.
Відповідно до довідки, наданої АТ КБ «ПриватБанк» до суду першої інстанції, відповідачу видавалися картки, термін дії останньої до 01/22, що свідчить про те, що кредитні правовідносини між сторонами тривають, ще не сплив строк кредитування, що виключає можливість застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України (а.с. 62).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив, крім тіла кредиту (простроченого тіла кредиту), стягнути штрафи (фіксована частина та процентна складова) та нараховану пеню.
Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового.
Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Враховуючи, що відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.
Отже, оскільки банком було одночасно заявлено вимоги до відповідача, як щодо пені, так і щодо штрафів за одне й те саме порушення, а саме за несвоєчасність погашення останнім заборгованості, то задоволенню підлягають тільки одна з вимог.
Вказана правова позиція визначена у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року за результатами розгляду справи № 358/384/19. 
Між банком та ОСОБА_1 у підписаній останнім заяві від 03 березня 2008 року досягнуто згоди щодо обов`язку позичальника сплатити банку штраф у розмірі 250 грн.+ 5% ціни позову у разі порушення позичальником термінів платежів за будь-якими із грошових зобов`язань, передбачених договором на більш ніж 120 днів, у зв`язку із чим банк буде вимушений звернутися до суду.
Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів у розмірі 250 грн. та 751,10 грн. (5 % ціни позову) колегія суддів вважає доведеними позивачем та такими, що підлягають до задоволення.
Районний суд неповно з`ясував обставини справи в частині стягнення з відповідача встановлених умовами договору штрафів, допустив невідповідність висновків суду в цій частині обставинам справи, в зв`язку із чим рішення суду підлягає до скасування із ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Підтверджені понесені позивачем судові витрати складаються із судового збору за звернення з позовом (2102,00 грн.) та з апеляційною скаргою (3153,00 грн.), всього на суму 5 255,00 грн. 
Тому з відповідача слід стягнути судові витрати на користь позивача в сумі 5 255 грн. х 6,7% = 352,10 грн. 
Керуючись ст.ст. 35, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, - 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» Крилової О.Л. задовольнити частково.
Заочне рішення Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 07 вересня 2020 року – скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 1 001,10 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 352,10 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Судді