Головуючий суду 1 інстанції - Суський О.І.
Доповідач -Коновалова В.А.

Справа № 433/1771/16-ц
Провадження № 22-ц/810/703/20

ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                        
       ПОСТАНОВА
Іменем України

12 листопада 2020 року                                                                        м. Сєвєродонецьк
                                                                                        
Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Коновалової В.А.,  
суддів: Карташова О.Ю., Луганської В.М.,
за участю секретаря судового засідання Пономарьової В.С.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Луганського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
на рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року, ухвалене  у складі судді Суського О.І.  в смт. Троїцьке Луганської області, 
за позовом акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого вказало, що між публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 575МІ11120919001 від 19 вересня 2012 року на придбання житла на вторинному ринку, за умовами якого відповідачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 80000 грн, зі сплатою за користування кредитом протягом перших трьох років від дати укладення цього договору фінансової процентної ставки за договором у розмірі 22 % річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 18 вересня 2022 року.
В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту було укладено між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір поруки № 575МІ11120919001- порука від 19 вересня 2012 року.
В порушення вимог закону та умов договору кредиту відповідач ОСОБА_1 зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 24 червня 2016 року утворилася заборгованість за договором кредиту № 575МІ11120919001 від 19 вересня 2012 року в розмірі 113860,81 грн, яка складається з: 65333,26 грн – боргу за кредитом; 30583,97 грн - проценти за користування кредитом; 5081,69 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 9181,24 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 1235,09 грн - інфляційні витрати за кредитом; 2445,56 грн - інфляційні витрати за відсотками.
Позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість за договором кредиту в сумі 113860,81 грн та судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2016 року позов публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» задоволено у повному обсязі. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 113860,81 грн. Вирішено питання про судові витрати.
Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 27 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2016 року скасовано. 
Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 02 липня 2020 року залучено до участі у справі в якості правонаступника позивача акціонерне товариство «Альфа-Банк».
Рішенням Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року позовні вимоги акціонерного товариства «Альфа-Банк» задоволено частково. Суд стягнув солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість в сумі 99597,88 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом – 65333,26 грн., заборгованості за відсотками – 30583,97 грн., інфляційних витрат за кредитом – 1235,09 грн., інфляційних витрат за відсотками – 2445,56 грн. У задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків в загальній сумі 14262,93 грн відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Суд обґрунтував рішення тим, що пунктом 4.4 кредитного договору, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем, сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.
Оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання на 15 вересня 2014 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право щодо захисту своїх порушених прав. Банк звернувся до суду із позовом до відповідачів 06 вересня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності.
Відповідачі порушили умови кредитного договору, а саме строки повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 95917,23 грн, яка до цього часу не погашена, тому підлягає солідарному стягненню з останніх. 
Також суд вважав, що з відповідачів підлягають стягненню інфляційні витрати за кредитом та інфляційні витрати за відсотками на підставі статті 625 ЦК України.
Щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків, то суд першої інстанції вважав, що вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, оскільки пеня нарахована після 14 квітня 2014 року, що суперечить вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просять рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В апеляційній скарзі відповідачі посилаються на те, що не були повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, призначеної на 26 травня 2020 року, у зв`язку з чим були позбавлені надати додаткові пояснення по справі. Неповідомлення про час та дату розгляду справи відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є самостійною підставою для скасування оскаржуваного рішення.
Крім того, вважають, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 , як поручителя за кредитними зобов`язаннями ОСОБА_1 , заборгованості за кредитним договором, оскільки виконання основного зобов`язання змінено на 15 вересня 2014 року, банк не пред`явив вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, тому порука є припиненою. 
Також, відповідачі зазначають, що з часу виникнення заборгованості банк не звертався до боржників з досудовою вимогою. Недотримання передбаченого порядку є підставою для відмови у задоволенні позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а тому в задоволенні позову до ОСОБА_1 слід відмовити.
Судом першої інстанції не врахована практика щодо відсутності правових підстав для стягнення процентів після закінчення строку кредитування. Оскільки строк виконання основного зобов`язання було змінено на 15 вересня 2014 року, то вимога банку про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування, є безпідставною. 

(2) Позиція інших учасників справи
Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали 08 жовтня 2020 року, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (Т. 2 а.с. 161,162).
Ухвалою Луганського апеляційного суду від 02 жовтня 2020 року позивачу роз`яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі. 
Акціонерне товариство «Альфа-Банк» отримало копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та апеляційну скаргу 06 жовтня 2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (т.2 а.с. 160). 

У відзиві на апеляційну скаргу акціонерне товариство «Альфа-Банк» зазначило, що доводи відповідачів є необґрунтованими та помилковими, та висловлювалися ними у відзиві на позов.
Твердження відповідачів про те, що банк не мав правових підстав на стягнення відсотків по договору не відповідає дійсності, оскільки строк дії договору до повного виконання сторонами своїх зобов`язань за кредитом та процентами за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту - 18 вересня 2022 року.
Посилання відповідачів на те, що банк не звертався до них з повідомленнями та вимогами про наявність боргу і його погашення не повинно братися судом до уваги, оскільки відповідачами не були виконані вимоги п. 3.3.10 договору кредиту та п. 3.1.6. договору поруки, якими передбачено прямий обов`язок позичальника та поручителя протягом п`яти та відповідно трьох робочих днів повідомити кредитора про зміну місця проживання, місця роботи тощо. Ці вимоги ні позичальник, ні поручитель не виконали, з ними тривають перемови до теперішнього час щодо можливих шляхів врегулювання заборгованості.

Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином і в установленому законом порядку, при цьому надали заяви про розгляд справи без їх участі.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України  судове рішення  повинно ґрунтуватися на засадах  верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що 
в підпункті 4.4 кредитного договору, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем, сторони врегулювали у договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів.
Оскільки банк змінив строк виконання основного зобов`язання на 15 вересня 2014 року, то саме з цього моменту в позивача виникло право щодо захисту своїх порушених прав. Банк звернувся до суду із позовом до відповідачів 06 вересня 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Відповідачі порушили умови кредитного договору, а саме строки повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, внаслідок чого утворилася заборгованість в сумі 95917,23 грн, яка до цього часу не погашена, тому підлягає солідарному стягненню з останніх. 
Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає, що рішення суду не відповідає вимогам закону та обставинам справи, з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Повідомлення сторін про дату, час і місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 128-130 ЦПК України.
Частинами першою, другою, п`ятою, шостою статті 128 ЦПК України передбачено, що суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка повідомлення - завчасно.
Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 27 березня 2019 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення задоволено, заочне рішення Троїцького районного суду Луганської області від 21 листопада 2016 року скасовано, призначено підготовче судове засідання на 27 квітня 2019 року. Справа неодноразово призначалась до розгляду в відкритому судовому засіданні, останній раз розгляд справи призначався на 26 серпня 2020 року, коли ухвалене оскаржуване рішення.
Проте в матеріалах справи відсутні відомості про те, що відповідачі були повідомлені про дату, час та місце судового засідання 26 серпня 2020 року в порядку визначеному ЦПК України. Рішення суду першої інстанції ухвалене за відсутності відповідачів.
Надіслана судом першої інстанції копія ухвали про залучення до участі у справі правонаступника та відкладення розгляду справи на 26 серпня 2020 року, адресована як на ім`я  ОСОБА_1 , так і на ім`я  ОСОБА_2 , на час ухвалення судом рішення відповідачам не вручена. До матеріалів справи судом, вже після подання апеляційної скарги відповідачами, приєднані конверти разом з копією ухвали, адресовані відповідачам, які повернулись до суду без виконання, та не зазначено причини не вручення.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідачів, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, призначеного 26 серпня 2020 року, про що ними зазначається в апеляційній скарзі.
Згідно пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що рішення Троїцького  районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 рокупостановлене судом із порушенням норм процесуального права, зазначене порушення є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Судом встановлено, що 19 вересня 2012 року міжпублічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 укладено договір кредиту № 575МІ11120919001 на придбання житла на вторинному ринку, за умовами якого відповідачу було надано у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 80000 грн, зі сплатою за користування кредитом протягом перших трьох років від дати укладення цього договору фінансової процентної ставки за договором у розмірі 22 % річних, а починаючи з четвертого року від дати укладення договору – плаваючої процентної ставки та порядком погашення суми основної заборгованості до 19 числа кожного місяця згідно графіку, який вказаний в пп.1.1.1 п.1.1 ст.1 договору, з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту до 18 вересня 2022 року.
Позивач свої зобов`язання за договором кредиту № 575МІ11120919001виконав у повному обсязі, надавши відповідачу  ОСОБА_1 кредит, що підтверджується меморіальним ордером № 363483892 від 19.09.2012 (а.с.16).
Згідно пункту 1.1.1. договору кредиту погашення кредиту буде здійснюватися в наступному порядку до 19 числа (включно) кожного місяця щомісячно, починаючи з 19 жовтня 2012 року та з кінцевим терміном повернення заборгованості по кредиту 18 вересня 2020 року (включно), на умовах визначених договором.
Пунктом 2.4.1. договору кредиту передбачено, що сплата процентів здійснюється щомісячно, починаючи з місяця, наступного за місяцем надання кредиту, у валюті наданого кредиту не пізніше 19 числа кожного місяця, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. 
Отже сторони в договорі кредиту встановили як строк дії договору, так і і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості.
Відповідно до пункту 4.4 договору кредиту у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов`язків, визначених пунктами 3.3.7 та 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичне використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеня).
Зі змісту пункту 4.4 договору кредиту вбачається, що сторони в договорі врегулювали питання дострокового повернення кредиту і безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості. 
Таким чином, у разі прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту відбувається автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Отже, якщо сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальнику про припинення строку користування кредитом, то така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін та не надає банку право звернутися з вимогою про дострокове повернення всієї суми кредиту у порядку, визначеному частиною другою статті 1050 ЦК України.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 15 червня 2020 року в справі № 138/240/16-ц (провадження № 61-14987св19).
Судом першої інстанції встановлено, що у період 2012-2014 років відповідачі здійснювали часткове погашення кредиту, останній платіж було здійснено 17 червня 2014 року, а тому за визначенням пункту 4.4 договору кредиту строк користування кредитом вважається таким, що сплив через 90 днів, тобто 15 вересня 2014 року.
Проте, суд першої інстанції зазначаючи про те, що останній платіж відповідачкою здійснено 17 червня 2014 року, виходив із даних які містяться в таблиці розрахунку заборгованості за кредитом, при цьому не врахував відомості, викладені в таблиці погашення нарахованих відсотків.
Згідно таблиці погашення нарахованих відсотків, останній платіж відповідачкою здійснено 01 серпня 2014 року в сумі 1204,10 грн.
Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 було допущено невиконання обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8 договору кредиту щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, більше ніж 90 календарних днів.
Тому в силу умов договору кредиту (підпункт 4.4), у зв`язку із неналежним невиконанням позичальником обов`язків, визначених підпунктами 3.3.7, 3.3.8, щодо своєчасного та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання, протягом більше ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив. У зв`язку із вказаним ОСОБА_1 протягом одного робочого дня 31 жовтня 2014 року, була зобов`язана погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції.
Оскільки відповідачка  ОСОБА_1 протягом одного робочого дня  31 жовтня 2014 року, не погасила заборгованість за договором кредиту в повному обсязі, тостроком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 4.4 договору кредиту від 19 вересня 2012 року є 01 листопада 2014 року. 
Зазначені обставини свідчать про зміну позивачем як строку кредитування, так і строку виконання відповідачем зобов`язання з 18 вересня 2022 року на 01 листопада 2014 року.
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачкою взятих на себе зобов`язань за договором кредиту станом на 24 червня 2016 року утворилася заборгованість перед позивачем у розмірі 113860,81грн, з яких: сума заборгованості за кредитом – 65333,26 грн, сума заборгованості за відсотками – 30583,97 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту – 5081,69 грн, розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків – 9181,24 грн, розмір інфляційних витрат за кредитом – 1235,09 грн, розмір інфляційних витрат за відсотками – 2445,56 грн.
З вимогами про стягнення з ОСОБА_1 як позичальника заборгованості за кредитом та відсотками, інфляційних витрат за кредитом та відсотками, публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернулося до суду 06 вересня  2016 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.
Відповідно до статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Із наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість по відсоткам за користування кредитом розрахована по 23 червня 2016 року в сумі 30587,97 грн.
Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати відсотки за кредитом, то після 01 листопада 2014 року позивач не мав права нараховувати відповідачці відсотки за користування кредитними коштами.
Колегія суддів вважає, оскільки право позивача нараховувати відсотки за користування кредитом припинилось з 01 листопада 2014 року, то вимога позивача про стягнення з  ОСОБА_1 заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 01 листопада 2014 року по 23 червня 2016 року не підлягає задоволенню за необґрунтованістю.
           Разом з тим, сума заборгованості за відсотками станом на 01 листопада 2014 року,відповідно до наданого позивачем розрахунку в таблиці «відсотки нараховані на строкову заборгованість» становить 7901,95 грн, виходячи із нарахованих відсотків станом на 01 листопада 2014 року в сумі 33813,18 грн та вирахуванням суми 25911,23 грн сплачених відповідачем відсотків. Строк позовної давності стосовно відсотків в сумі 7901,95 грн позивачем не пропущено. 
З огляду на викладене колегія суддів вважає, що  з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню на користь позивача заборгованість зі сплати кредиту в сумі 65333,26 грн та відсотків за користування кредитом в сумі 7901,95 грн.
Щодо вимог про стягнення інфляційних втрат за кредитом та відсотками, то колегія суддів вважає, що вони підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів інфляційні втрати за кредитом за період з червня 2015 року по травень 2016 року в сумі 1235,09 грн, та інфляційні витрати за відсотками за період з червня 2015 року по травень 2016 року в сумі 2445,56 грн, при цьому надавши розрахунок.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати і три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання та вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Оскільки позовні вимоги банку про стягнення відсотків підлягають задоволенню частково, то розрахунок інфляційних витрат за відсотками за період з червня 2015 року по травень 2016 року здійснюється, виходячи із заборгованості за відсотками в сумі 7901,95 грн та індексу інфляції за період червень 2015 року по травень 2016 року і складає 679,56 грн.
       Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що  з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за кредитом за період з червня 2015 року по травень 2016 року в сумі 1235,09 грн, та інфляційні витрати за відсотками за період з червня 2015 року по травень 2016 року в сумі 679,56 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що з часу виникнення заборгованості банк не звертався до боржників з досудовою вимогою, а недотримання передбаченого порядку є підставою для відмови у задоволенні позову в частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за договором про надання споживчого кредиту, а тому в задоволенні позову до ОСОБА_1 слід відмовити не заслуговують на увагу, з огляду на таке.
Як зазначалось вище сторони в пункті 4.4 договору кредиту від 19 вересня 2012 року врегулювали питання дострокового повернення кредиту і безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання визначили виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості. Оскільки відповідачі належним чином не виконували зобов`язання за договором кредиту, то виникла заборгованість і відбулась автоматична зміна строку виконання основного зобов`язання та така зміна не залежить від волевиявлення однієї зі сторін.
Посилання відповідачів на правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц колегія суддів не приймає до уваги, оскільки у цій справі встановлені інші фактичні обставини та застосовані інші норми права, ніж ті, що у справі, яка розглядається.
Щодо вимог до поручителя
Відповідно до статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за договором кредиту було укладено між банком, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 договір поруки № 575МІ11120919001- порука від 19 вересня 2012 року, за умовами якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу), у розмірі, в строки та в порядку, передбачених договором кредиту на придбання житла на вторинному ринку № 575МІ11120919001 від 19 вересня 2012 року.
Пунктом 6.2 договору поруки визначено, що цей договір набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою.
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України, в редакції на час виникнення правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.
Договірний строк застосовується до всіх без винятку зобов`язань. Визначення строку дії поруки як припиняючого тягне певні юридичні наслідки, зокрема, його закінчення є підставою для припинення поруки.
Частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: 1) протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); 2) протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги та якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України).
Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.
Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може.
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження  № 14-145цс18), строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням.
Договором поруки від 19 вересня 2012 року не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, а пункт 6.2, яким установлено, що договір поруки набирає чинності з дати його укладення та діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, не може вважатися строком їх дії, оскільки не відповідає змісту статей 251, 252 ЦК України, де визначено, що настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається саме календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Як зазначалось вище, строком повернення кредиту у повному обсязі відповідно до п. 4.4 договору кредиту від 19 вересня 2012 року є 01 листопада 2014 року, тому із позовом про стягнення заборгованості з поручителя банк повинен був звернутися на протязі шестимісячного строку, тобто до 01 травня 2015 року.
Банк пред`явив позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором лише 06 вересня 2016 року, тобто після спливу зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку для звернення з відповідною вимогою до поручителя, тому порука за укладеним договором від 19 вересня 2012 року на час пред`явлення цього позову припинена.
Ураховуючи викладене, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про припинення поруки і відсутності у Сорокіної Ольги ОСОБА_3 и обов`язку нести солідарну відповідальність перед кредитом за основним зобов`язанням.
Щодо стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків.
Підставою, яка породжує обов`язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов`язання (ст. ст. 610,611 ЦК України)
За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. 
На виконання зазначених вище положень закону Кабінет Міністрів України розпорядженням №1053-р від 30 жовтня 2014 року, та розпорядженням № 1275-р від 02 грудня 2015 року затвердив перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція (АТО).
Як вбачається  з матеріалів справи, позичальник  ОСОБА_1 з липня 1991 року має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 21).
Згідно положень «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» м. Луганськ входить у перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.
Отже, на дані правовідносини розповсюджується дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року.
Як вбачається із розрахунку заборгованості наданого позивачем, у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання відповідачам нараховувалась пеня за період з 23 червня 2015 року по 23 червня 2016 року.
Отже, позивачем нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що вимоги акціонерного товариства «Альфа-Банк, до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків задоволенню не підлягають, оскільки банком нарахування пені здійснювалося під час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», яким банкам заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами.

Щодо суті апеляційної скарги
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право  скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Апеляційний суд вважає, що рішення суду слід скасувати відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України та ухвалити нове судове рішення яким позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1  про стягнення заборгованості задовольнити частково. Стягнути з  ОСОБА_1 , на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк»,   заборгованість у сумі 74149 грн 86 коп., яка складається з: 65333,26 грн – заборгованість за кредитом, 7901,95 грн – заборгованість за відсотками, 1235,09 грн – інфляційних витрат за кредитом, 679,56 грн - інфляційних витрат за відсотками,  а в частині позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту і відсотків відмовити. У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Щодо судових витрат
В ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви сплачений судовий збір в сумі 1707,91 грн, що підтверджується квитанцією (а.с.1). 
Оскільки позовні вимоги акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволені частково, то з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк» підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1112,25 грн.
Згідно квитанції № 62 від 18 вересня 2020 року відповідачами понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2561,90 грн.
Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, то з акціонерного товариства «Альфа-Банк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 893,25 грн.
Враховуючи вимоги частини 10 статті 141 ЦПК України, колегія суддів вважає, що з  ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства «Альфа-Банк»підлягає стягненню судовий збір в сумі 217 грн 74 коп. (1112,25 грн – 893,51 грн).
Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374,  ст. 376, 384 ЦПК України,  апеляційний суд у складі колегії суддів
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Троїцького районного суду Луганської області від 26 серпня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позовні вимоги Акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер  НОМЕР_1  на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк»,   код ЄДРПОУ 23494714, заборгованість у сумі 74149 грн (сімдесят чотири тисячі сто сорок дев`ять) грн 86 коп., яка складається з: 65333,26 грн – заборгованість за кредитом, 7901,95 грн – заборгованість за відсотками, 1235,09 грн – інфляційних витрат за кредитом, 679,56 грн - інфляційних витрат за відсотками, судовий збір в сумі 218,74 грн.
В частині позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту і відсотків відмовити.
У задоволенні позовних вимог акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 16 листопада 2020 року.
Головуючий                                                                                      В.А. Коновалова
Судді О.Ю. Карташов

В.М. Луганська