Номер провадження: 22-ц/813/5032/20 
Номер справи місцевого суду: 522/20750/16-ц
Головуючий у першій інстанції Шенцева О. П.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2020 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,
за участю секретаря – Бикової К.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Максимець Олександра Богдановича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним та усунення від спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадщину, який в процесі розгляду справи уточнила, й просила суд визнати заповіт, посвідчений 28.04.2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А. від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 недійсним та усунути ОСОБА_1 від права на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 .
В обґрунтування позову ОСОБА_5 зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого відкрилася спадщина, з причин чого вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, проте її було поставлено до відому, що померлий батько склав заповіт на ОСОБА_1 , який є сином ОСОБА_6 - сестри позивачки. Позивачка стверджує, що ще за життя у її батьків було дві квартири: квартира АДРЕСА_1 , яку вони за життя залишили своїй донці ОСОБА_6 , і квартира АДРЕСА_2 , яка мала залишитися іншій донці – позивачці по справі. ОСОБА_5 зазначила, що коли батько після смерті мами лишився один, то вона разом із сестрою ОСОБА_6 23.08.2015 року за згодою батька влаштували його у Свято-Архангело-Михайлівський жіночий монастир, так як ОСОБА_6 не мала матеріальної можливості утримувати батька, а їй, позивачці, необхідно було виїзджати за кордон. При цьому позивачка, доручила догляд за батьком ОСОБА_7 , що мешкала в будинку АДРЕСА_3 . В той же час в листопаді 2015 року ОСОБА_6 та відповідач забрали батька з монастиря з причин свого скрутного матеріального становища з можливістю користуватися пенсією ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_8 помістив свою матір ОСОБА_6 , у якої виявився туберкульоз та ВІЛ, у лікарню, не доглядав за нею, не забрав її з лікарні, коли це було необхідно, в той час коли позивачка, перераховувала кошти, як на догляд батька, так і сестри.
Позивачка, вважає, що складення заповіту ОСОБА_4 відбулося не особисто, а волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, тому згідно ч.2 ст.1257 ЦК України цей заповіт є недійсним. Крім того, позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги положеннями ст.1224 ЦК України, згідно з якими за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним та усуненні від спадщини було задоволено частково.
Визнано заповіт, посвідчений 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А. від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , недійсним.
В іншій частині позову відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

06 липня 2020 року представник ОСОБА_1 – адвокат Максимець Олександр Богданович подав апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року, відповідно до якої просив рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання заповіту недійсним та постановити у зазначеній частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 відмовити.
Апелянт посилається на те, що суд першої інстанції під час розгляду справи неповно з`ясував всі фактичні обставини справи, та, не дослідив і не дав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.
Вказує, що висновок суду першої інстанції відносно того, що волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі, оскільки він був взмозі власноруч підписати заповіт є хибним з огляду на наступні обставини.
Так, на момент складання заповіту ОСОБА_10 було 83 роки і через поганий зір, який є наслідком похилого віку, ОСОБА_10 був позбавлений можливості особистого підписання заповіту, у зв`язку з чим заповіт було підписано іншою особою та посвідчено відповідно до встановленого законом порядку.
Апелянт вказує, що незрозумілим є апелювання суду першої інстанції до Міжнародного класифікатору хвороб, враховуючи, що наявність хвороби не є єдиною підставою, яка зумовлює підписання заповіту за дорученням заповідача іншою фізичною особою.
Наголошує, що судом першої інстанції не вірно надано оцінку відповідним обставинам справи, оскільки заповіт, складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, а слабкий зір ОСОБА_4 , якому було 83 роки, є фізіологічною особливістю людини у такому похилому віці, оцінка чому була надана нотаріусом під час складання та посвідчення заповіту та вказане узгоджується з правовими висновками верховного суду.
24 лютого 2020 року від ОСОБА_9 надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилаючись на те, доводи апелянта, що спірний заповіт підписаний ОСОБА_11 , тому, що ОСОБА_4 не міг розписатися особисто внаслідок хвороби є надуманими з огляду на наступне.
Так, допитана у якості свідка ОСОБА_1 пояснила суду, що ОСОБА_4 власноруч підписав заповіт.
Позивачка наголошує на тому, що в матеріалах справи взагалі відсутні будь-які медичні документи на підставі яких виявлені будь-які захворювання у ОСОБА_4 
ОСОБА_5 зазначає, що ствердження позивача щодо неможливості підписання ОСОБА_4 заповіту внаслідок похилого віку (83 роки) є лише припущенням, а не встановленим фактом.
Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача ОСОБА_1 надали суду суперечливі свідчення, плуталися у відповіді на запитання чи розумів ОСОБА_4 українську мову (заповіт складено українською), не пам`ятали чи взагалі зачитувався заповіт. 
ОСОБА_5 звертає увагу суду на те, що допитаний у якості свідка з боку відповідача однокласник та друг дитинства ОСОБА_1 - ОСОБА_12 , пояснив, що на прохання ОСОБА_1 навіщав ОСОБА_4 . Однак, у відповідь на запитання головуючого, хто йому відчиняв двері, відповів, що відчиняла матір ОСОБА_1 , яка, як вбачається з матеріалів справи знаходилась в лікарні на стаціонарному лікуванні.
Позивачка зазначає, що допитана у якості свідка рідна сестра ОСОБА_13 підтвердила обставини, на які позивачка посилається у позові, а саме, що на сімейній нараді було прийнято рішення щоб залишити ОСОБА_6 , квартиру АДРЕСА_4 , а квартиру АДРЕСА_2 - ОСОБА_14 
ОСОБА_15 також підтвердила той факт, що вона та ОСОБА_16 на прохання ОСОБА_9 доглядали за ОСОБА_4 .
Також наголошує на тому, що на день складання заповіту і ОСОБА_4 і ОСОБА_1 було відомо, що 04 вересня 2015 року був укладений договір довічного утримання і квартира АДРЕСА_2 перейшла у власність ОСОБА_17 . Тому на день укладення заповіту вищевказана квартира у власності ОСОБА_4 не перебувала. 
Позивачка зазначає, що все вищевикладене свідчить про те, що воля ОСОБА_4 не була спрямована на підписання заповіту на ім`я ОСОБА_1 . 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 29.01.2020 року провадження у справі за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Максимець Олександра Богдановича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним та усуненні від спадщини було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 14.02.2020 року вказану цивільну справу було призначено до розгляду на 28 травня 2020 року о 10.15.
26 травня 2020 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_9 - адвоката Кондоні Т.О. надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що вона є членом Кваліфікаційної палати КДКА Одеської області і повинна приймати іспити у бажаючих скласти адвокатський іспит.
28 травня 2020 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Лупу С.С. надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника.
На підставі заяви ОСОБА_18 судове засідання було відкладено на 12 листопада 2020 року об 11.15.
06 листопада 2020 року від представника ОСОБА_9 - адвоката Кондоні Т.О. надійшла заява, відповідно до якої остання просила допустити її до участі у справі у режимі відео конференції.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.11.2020 року у задоволенні вказаної заяви було відмовлено.
12 листопада 2020 року на електронну адресу Одеського апеляційного суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 - адвоката Максимець О.Б. про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на самоізоляції.
На підставі заяви ОСОБА_19 судове засідання було відкладено на 26 листопада 2020 року о 14.00.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з подальшими змінами, постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1 з подальшими змінами, на усій території України з 12 березня установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період з 16 березня встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами.

Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 20.10.2020 року «Про посилення карантинних обмежень та продовження особливого режиму роботи суду» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території м. Одеси рівня епідемічної небезпеки: “помаранчевий” або “червоний”, зупинити розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судових процесів та припинити їх допуск до залів судових засідань.
Сторони до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялись.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Одеським відділом державної реєстрації актів цивільного стану територіального управління юстиції в Одеській області, про що було складено відповідний актовий запис №4752.
Як вбачається зі спадкової справи №222/2016 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 , заведеної Шостою Одеською державною нотаріальною конторою, із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
З матеріалів спадкової справи вбачається, що 28.04.2016 року о 17 годині 00 хвилин ОСОБА_4 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А., зареєстрований в реєстрі за №530,531, відповідно до якого заповідав усе своє майно ОСОБА_1 .

Мотивувальна частина

Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За правилами, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення померлого ОСОБА_4 під час складання та посвідчення заповіту не було вільним, оскільки він був в змозі власноруч підписати оскаржуваний заповіт.
Вказане рішення оскаржується ОСОБА_1 , та, відповідно переглядається судом апеляційної інстанції, в частині визнання недійсним заповіту, посвідченого 28 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Корнік Д.А. від імені ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 
Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 – 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до вимог статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦПК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про нотаріат», якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача  (пункти 1.8, 1.9 глави 3 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5).
Згідно Глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус зобов`язаний установити волевиявлення особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Установлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Установлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.
Змістом пунктів 3,4,5,6 Глави 9 зазначеного Порядку визначено, що перед підписанням документа нотаріус зобов`язаний забезпечити ознайомлення зі змістом документа сторін (учасників)
Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині 3  статті 203 ЦК України.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
Із змісту наведених норм вбачається, що дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі.
Форма заповіту передбачає обов`язковість його посвідчення нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 ЦК України (частина третя статті 1247 ЦК України).
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою – третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Спірний заповіт, який складено 28.04.2016 року, підписаний ОСОБА_11 , яка діяла за дорученням та в присутності ОСОБА_4 , який не міг розписатись особисто внаслідок хвороби.
При цьому, з тексту заповіту вбачається, що у зв`язку з фізичними вадами (поганим зором) заповідач не може сам прочитати заповіт та відповідно до ст.1253 ЦК України при посвідчені заповіту запрошені свідки, яким зачитали текст цього заповіту йому вголос та проставили свої підписи, ОСОБА_12 та ОСОБА_20 .
В матеріалах справи відсутні дані щодо будь-яких захворювань ОСОБА_4 , які б унеможливлювали підписання тексту. 
Однак обґрунтовано висловитись про можливість/неможливість ОСОБА_4 писати (ставити підпис) у вказаний термін неможливо.
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того, згідно з частиною другою статті 80 ЦПК України питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (абзац 1 частини другої статті 1247 ЦК України).
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами»
Колегія відхиляє ствердження апелянта щодо неможливості підписання ОСОБА_4 заповіту внаслідок похилого віку (83 роки), оскільки вказане є лише припущенням, а не встановленим фактом.
Надаючи оцінку показам свідків, колегія зазначає наступне. 
Так, допитана у судовому засіданні 06.12.2019 року у суді першої інстанції у якості свідка ОСОБА_20 пояснила, що спірний заповіт було підписано свідками, нотаріусом та ОСОБА_4 .
Також, вказаний свідок, на питання якою мовою було зачитано заповіт відповіла, що українською, але на питання головуючого чи розумів ОСОБА_4 українську мову не надала чіткої відповіді.
Допитаний у судовому засіданні 10.12.2019 року якості свідка ОСОБА_12 надав суду пояснення, що він є однокласником та другом дитинства ОСОБА_1 . Також пояснив, що на прохання ОСОБА_1 відвідував ОСОБА_4 . 
У відповідь на запитання, хто йому відчиняв двері, відповів, що відчиняла матір ОСОБА_1 , яка, як вбачається з матеріалів справи знаходилась в лікарні на стаціонарному лікуванні.
Загалом, допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача ОСОБА_1 надали суду суперечливі свідчення, плуталися у відповіді на запитання чи розумів ОСОБА_4 українську мову (заповіт складено українською), не пам`ятали чи взагалі зачитувався заповіт. 
Крім того, свідки пояснили, що ОСОБА_4 вільно пересувався квартирою, але більше лежав, оскільки дуже мерз.
З приводу хвороб, які б унеможливили підписання спірного заповіту пояснення не надавались.
Матеріали справи також не містять відомостей щодо будь-яких хвороб чи фізичних вад, які завадили ОСОБА_4 особисто підписати заповіт у момент його складання.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ОСОБА_4 не мав фізичних вад або хвороб, що обмежували його здатність вчинити свій підпис на заповіті, а тому у приватного нотаріуса не було підстав застосовувати правила частини четвертої статті 207 ЦК України та посвідчувати заповіт за відсутності особистого підпису ОСОБА_4 .
Статтею 1253 ЦК України передбачена можливість посвідчення заповіту при свідках, яке відбувається за бажанням заповідача. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю і не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
У спірному заповіті вказано, що заповіт повністю прочитаний вголос заповідачем до його підписання у присутності свідків.
Водночас ОСОБА_11 , яка підписала заповіт за дорученням заповідача, написала: «Текст цього заповіту  ОСОБА_4  уголос прочитаний та на його прохання підписаний мною власноручно».
Отже, оскільки суд на основі зібраних у справі доказів та показань свідків дійшов обгрунтованого висновку, що заповідач був в змозі самостійно підписати оскаржуваний заповіт, то волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало його волі.
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 23 жовтня 2019 року за результатами розгляду цивільної справи №753/22573/15.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року в справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18) зроблено висновок по застосуванню частини другої статті 1257 ЦК України та вказано, що «для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України».
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду щодо недійсності оскаржуваного позивачем заповіту від 28.04.2016 року у зв`язку із доведеною відсутністю волевиявлення заповідача на його складання, що підтверджується належними та допустимими доказами, яким судом першої та апеляційної інстанції була надана належна правова оцінка.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Виходячи із зазначеного, рішення суду першої інстанції у відповідній частині підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

СУДОВІ ВИТРАТИ
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. 141 ч.1 ЦПК України).
Оскільки колегія суддів відхилила апеляційну скаргу, судові витрати ОСОБА_1 за подачу апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.
РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради про визнання заповіту недійсним та усуненні від спадщини– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 02.12.2020 року.

Головуючий:                                                                                О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
О.М. Таварткіладзе