УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №275/706/20 Головуючий у 1-й інст. Миколайчук П. В. 
Категорія 29 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого – судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Микитюк О.Ю.,
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №275/706/20 за позовом  ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Брусилів» про розірвання договору емфітевзису, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області, ухвалене 02 жовтня 2020 року суддею Миколайчуком П.В. у смт. Брусилові, повний текст рішення складено 05 жовтня 2020 року,

в с т а н о в и в :

У липні 2020 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Брусилів» (далі – Товариство), у якому просила розірвати, укладений 27 вересня 2018 року між нею та Товариством договір встановлення емфітевзису (далі – Договір) на земельну ділянку площею 5,4004 га, яка розташована на території Брусилівської селищної ради Брусилівського району, Житомирської області (колишньої Морозівської сільської ради Брусилівського району, Житомирської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1820982700:02:000:0035, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку, серія ЯГ №798058 від 07 серпня 2007 року. В обґрунтування позову зазначила, що Товариство не виконало умови договору, не внесло плату за користування переданою йому земельною ділянкою в сумі 80 000 грн, її претензію про виконання свого обов`язку залишило без задоволення. Таким чином, вважає, що відповідач істотно порушив Договір, що є підставою для його розірвання. 
Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2020 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове – про задоволення її позовних вимог.
Крім доводів, викладених у позовній заяві, зазначила, що суд, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження позбавив її можливості в повному обсязі скористатися правами, передбаченими ст.ст. 43, 49 ЦПК України. Також, на її думку, судом порушено засади змагальності сторін та надано перевагу доказам, наданим відповідачем. Вказала, що Товариством подано, а судом прийнято докази з порушенням норм процесуального права, такі докази не є належними і допустимими та не давали підстав дійти висновку про виконання відповідачем умов договору. Зокрема, наданий представником Товариства видатковий касовий ордер не відповідає вимогам законодавства, встановленим щодо його оформлення як бухгалтерського документа, а податкові декларації не підтверджують обставини сплати грошових коштів за Договором. Вважає, помилковим висновок суду про недоведеність позову, оскільки у даному випадку обов`язок доведення факту розрахунку за договором покладається на відповідача, який заперечував проти позову.
У відзиві представник Товариства Макаєв Р.З. просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її безпідставність. Вказав, що Товариством виконано умови договору і зазначені обставини підтверджено в судовому засіданні у порядку визначеному чинним законодавством.
В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, представник відповідача – не визнав з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу. 
Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 629 ЦК України  договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що відповідає встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Судом першої інстанції встановлено, що 27.09.2018 між ОСОБА_1 та ТОВ "Агрофірма Брусилів" укладено договір встановлення емфітевзису, за яким ОСОБА_1 передала Товариству право володіння та право цільового користування належною їй на праві власності земельною ділянкою для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 1820982700:02:000:0035, яка розташована на території Морозівської сільської ради Брусилівського району Житомирської області (а.с.7-9).
Відповідно п. 2.1 Договору, передача емфітевтичного права відбувається за 80000 грн з урахуванням всіх податків (ПДФО в розмірі 18% - 14400,00 грн, військовий збір 1,5 % - 1200,00 грн), які Власник отримав при підписанні Договору у повній сумі, за весь період емфітевтичного права. 
Згідно п. 2.2 Договору, власник своїм підписом під Договором підтверджує факт повного розрахунку за Договором і відсутність щодо Емфітевта будь-яких претензій фінансового характеру.
Відповідно п. 2.3 Договору, передача емфітевтичного права на земельну ділянку та підтвердження отримання грошових коштів, на виконання п. 2.1. Договору, оформлюється Актом передачі-приймання, який є невід`ємною частиною Договору. Підписання Акту свідчить про передачу емфітевтичного права Емфітевтові та отримання грошових коштів Власником.
Згідно Акту прийому-передачі земельної ділянки від 27.09.2018  ОСОБА_1 передала, а Товариство прийняло у користування вищевказану земельну ділянку, Товариство сплатило, а ОСОБА_1 отримала 80000,00 грн (вартість емфітевтичного права з урахуванням всіх податків), 14400,00 грн (ПДФО в розмірі 18%), 1200,00 грн (військовий збір 1,5 %) (а.с. 23).
Також з доказів, долучених за клопотанням представника відповідача, судом першої інстанції встановлено, що 01.10.2018 Товариство сплатило податок з доходу фізичних осіб в сумі 14400 грн та військовий збір в розмірі 1200 грн з доходу фізичних осіб згідно договору встановлення емфітевзису, укладеного з ОСОБА_1 (а.с. 50-52).
Відповідно до копій реєстрів за 01.10.2018 та 02.10.2018, відповідачем видано кошти з призначенням «Оренда земельних паїв договір емфітевзису ОСОБА_1 » в сумах 50000грн та 14400грн (а.с.53, 54).
Згідно видаткового касового ордеру б/н від 01.10.2018 ОСОБА_1 видано 64400грн згідно договору емфітевзису (а.с.55). На вказаному ордері в графі «Підпис одержувача» наявний підпис, в реквізитах паспорта одержувача коштів зазначено паспортні дані позивачки.
Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 свої вимоги обґрунтовувала тим, що Товариство не виконало обов`язку по сплаті коштів в сумі 80000 грн, зазначених у Договорі, а тому наявні підстави для його розірвання у зв`язку з істотним порушенням умов Договору.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами факт істотного порушення Товариством своїх зобов`язань за Договором. 
При цьому суд зазначив, що доводи позивачки про не виконання Товариством обов`язку по сплаті коштів за Договором спростовані належними доказами, наданими відповідачем та дослідженими в судовому засіданні. Також, на думку суду, та обставина, що кошти були сплачені ОСОБА_1 саме 01 та 02 жовтня 2018 року, а не в день підписання Договору 27.09.2018, хоч і вказує на порушення умов Договору, однак така затримка в розрахунку є короткостроковою, жодним чином не позбавила ОСОБА_1 можливості отримати очікувані й узгоджені при укладенні договору кошти в повному розмірі, не завдала жодної шкоди позивачці, а тому таке порушення не може вважатися істотним та бути підставою для розірвання Договору.
Висновок суду є правильним, відповідає встановленим судом обставинам справи та нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. 
Доводи апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, враховуючи таке. 
Як свідчать матеріали справи розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, що відповідає вимогам ст.ст. 274, 279 ЦПК України. При цьому, позивачка та її представник не були обмежені у користуванні правами, визначеними ст.ст. 43, 49 ЦПК України.
Також, з матеріалів справи вбачається, що на спростування доводів позовної заяви відповідачем був наданий відзив, до якого додано акт передачі-приймання, підписаний сторонами, який відповідно до п. 2.3 Договору підтверджує як факт передачі емфітевтичного права на земельну ділянку, так і отримання грошових коштів власником земельної ділянки в сумі 64400 грн, тобто з урахуванням сплачених податків та зборів відповідно до п. 2.1 Договору. 
Разом з тим, оскільки в судовому засіданні представник позивача зазначив, що його довіритель взагалі не отримувала кошти за Договором, судом обґрунтовано надано можливість представнику відповідача подати інші докази на спростування таких доводів. З огляду на зазначені обставини, порушень норм процесуального права, зокрема подання та прийняття судом доказів, які могли бути підставою для скасування ухваленого судом рішення, суд апеляційної інстанції не вбачає. 
Суд першої інстанції надав належну оцінку поданим представником Товариства доказам: копіям видаткового касового ордеру від 01.10.2018 (підписаного позивачкою), податкових звітних декларацій відповідача форми 1-ДФ та платіжних документів по сплаті відповідачем податків з доходу фізичних осіб та військового збору в зв`язку з сплатою коштів за Договором від 27.09.2018.
Також, як правильно зазначив суд першої інстанції, невідповідність форми видаткового касового ордера вимогам законодавства не спростовує факт отримання коштів позивачкою, тому не може слугувати достатньою підставою для висновку про істотне порушення умов Договору та підставою для його розірвання.
Доводи апеляційної скарги зводяться до не доведення відповідачем факту сплати грошових коштів позивачці за Договором. Проте, відповідно до п.п. 2.2, 2.3 сам факт підписання сторонами Договору та наявність підписаного позивачкою акту передачі-приймання свідчить про його виконання сторонами, зокрема отримання ОСОБА_1 коштів за весь період емфітевтичного права.
Будь-яких доказів на спростування факту підписання ОСОБА_1 . Договору, акту приймання-передачі, видаткового касового ордеру остання та її представник суду не надали, клопотань щодо проведення судових експертиз не заявляли, хоча не були обмежені у своїх процесуальних правах. 
В суді апеляційної інстанції представник позивача послався на шахрайські дії зі сторони відповідача відносно своєї довірительки, проте доказів на підтвердження таких обставин не надав та зазначив, що позивачка не зверталась із відповідними заявами до правоохоронних органів. 
Інші наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції, не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, такі доводи були предметом дослідження суду із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи. 
Рішення суду є законним і обґрунтованим, підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 02 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений 28 грудня 2020 року.