Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 130/2907/16-ц
провадження № 61-43134св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О., Стрільчука В. А.,  Тітова М. Ю.,                
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 , 
третя особа - публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна»,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року у складі судді Верніка В. М. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року у складі колегії суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М., Войтка Ю. Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                    ОСОБА_2 , третя особа - публічне акціонерне товариство «Страхова компанія «Універсальна» (далі - ПАТ «СК «Універсальна»), про відшкодування шкоди.
Позов обґрунтований тим, що 21 серпня 2013 року з вини водія ОСОБА_2 сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року у кримінальному провадженні № 12013010130000899 відповідача визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 286 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Внаслідок аварії позивачу заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, що потягло тривале лікування та процес реабілітації. Висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 18 листопада 2013 року їй встановлено першу Б групу інвалідності загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату безстроково та визначено потребу в сторонньому догляді. На момент заподіяння шкоди позивач не працювала. Відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи від 04 листопада 2017 року               № 90-к травми, отримані 21 серпня 2013 року, спричинили стійку втрату загальної працездатності ОСОБА_1 в розмірі 60 % та втрату професійної працездатності бухгалтера - 80 %. Втрачений заробіток, унаслідок зменшення загальної працездатності на 60 % з дня втрати працездатності, починаючи                  з 21 серпня 2013 року і до дня звернення з позовом 12 грудня 2016 року становить 30 705,00 грн, а з дня звернення до суду з позовом 12 грудня                     2016 року і безстроково суми відшкодування повинні стягуватися щомісячними платежами. Цивільна відповідальність ОСОБА_2 застрахована ПАТ «СК «Універсальна», яка виплатила їй страхове відшкодування за втрату стійкої працездатності в розмірі 36 мінімальних заробітних плат в сумі 41 292,00 грн.
Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь щомісячними платежами з урахуванням виплаченого страхового відшкодування, втрачений заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності на 60 % в розмірі: за червень 2017 року 1 472,00 грн, з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року щомісячно                 1 920,00 грн, з 01 січня 2018 року і довічно 2 233,00 грн. Також просила стягнути з відповідача понесені судові витрати.
Короткий зміст судових рішень 
Рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року позов задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрачений внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі                  60 % заробіток (дохід) в сумі 688,20 грн щомісячно, починаючи з 21 серпня                2013 року до закінчення такого права, за вирахуванням сплаченого                             ПАТ «СК «Універсальна» страхового відшкодування в сумі 41 292,00 грн; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок ДТП з вини відповідача ОСОБА_1 заподіяно шкоду каліцтвом, яка виявилася у втраченому заробітку внаслідок втрати 60 % загальної працездатності, при цьому досягнення позивачем пенсійного віку на момент заподіяння шкоди не позбавляє останню гарантованого частиною третьою статті 1195 ЦК України права на такий вид відшкодування. Судом розраховано суму щомісячних платежів, починаючи з 21 серпня 2013 року, дати скоєння ДТП, виходячи з встановленого законом на той час розміру мінімальної заробітної плати                       1 147,00 грн. Суд визнав необґрунтованими вимоги позивача щодо послідовного розрахунку заявленого відшкодування відповідно до визначених законом змін розмірів мінімальної заробітної плати, з підстав, що такий перерахунок розміру шкоди не передбачений чинним законодавством, а достатнім захистом прав позивача в межах заявлених вимог є індексація сум відшкодування шкоди, завданої каліцтвом на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково; рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03 травня 2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково; стягнуто з               ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 втрачений заробіток (дохід) внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі 60 %, за період з 18 листопада                2013 року по 27 липня 2018 року в сумі 26 310,78 грн; стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 щомісячні платежі втраченого заробітку (доходу) внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі 60 %, починаючи з 27 липня 2018 року до закінчення такого права по 2 233,80 грн щомісячно; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок заподіяної ОСОБА_1 шкоди завданої каліцтвом, позивач втратила можливість отримувати заробіток незалежно від власного волевиявлення. Водночас апеляційний суд виходив з того, що суми на відшкодування втраченого заробітку повинні присуджуватися з дня втрати працездатності, а не з моменту завдання шкоди здоров`ю внаслідок ДТП. Втрачений заробіток повинен розраховуватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з урахуванням її зростання за весь період відшкодування, а розмір одноразового відшкодування втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності суд визначає станом на дату ухвалення відповідного судового рішення.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду                        ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. 
Касаційна скарга мотивована тим, що у судів відсутні підстави для застосування статті 1195 ЦК України, оскільки на момент заподіяння шкоди позивач досягла пенсійного віку, отримувала пенсію за віком та не працювала. Доказів того, що на час скоєння ДТП позивач працювала і отримувала дохід, який втратила у зв`язку із отриманими травмами не надано. Посилається на постанову Верховного Суду № 61-3527св18, у якій викладено висновок про відсутність у особи, яка досягла пенсійного віку і не працювала на момент заподіяння шкоди, права на відшкодування втраченого заробітку.
Короткий зміст вимог заперечень (відзиву) на касаційну  скаргу
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просила постанову апеляційного суду залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки досягнення особою пенсійного віку не позбавляє її конституційного права на працю та не позбавляє права на отримання відшкодування втраченого заробітку незалежно від того чи отримує ця особа пенсію.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 18 травня 2020 року справу № 130/2907/16-ц призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 16 вересня 2020 року указану справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палатиКасаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року повернуто справу № 130/2907/16-ц  на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23 січня 2014 року у кримінальному провадженні № 1-кп/130/14/2014 (справа № 130/3901/13-к) ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення та призначено покарання за частиною третьою статті 286 КК України у вигляді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки та відповідно до статті 75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у вигляді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку терміном у три роки не вчинить нового злочину. 
Вироком суду встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 о 08:45 год ОСОБА_2 , керуючи технічно справним автомобілем «Rover-416», державний номерний знак (далі - ДНЗ) НОМЕР_1 , на ділянці автомобільної дороги Т 02-18 Лука-Барська - Ямпіль поблизу с. Рів Жмеринського району Вінницької області порушив                      пункти 14.2-в, 14.2-г Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля із автомобілем ВАЗ-2106, ДНЗ НОМЕР_2 . Внаслідок зіткнення водій автомобіля ВАЗ-2106, ДНЗ НОМЕР_2 , ОСОБА_3 та пасажир ОСОБА_4 загинули, а пасажир ОСОБА_1 , яка в момент зіткнення знаходилась на задньому сидінні автомобіля ВАЗ-2106, згідно з висновком експертного дослідження № 168, розпочатого 27 серпня 2013 року та закінченого 17 жовтня 2013 року, отримала ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Порушення вимог пунктів 14.2-в,                 14-6-г Правил дорожнього руху України ОСОБА_2 знаходяться у причинному зв`язку із наслідками.
Згідно з копією довідки до акта огляду МСЕК від 18 листопада 2013 року ОСОБА_1 , 1955 року народження, встановлено інвалідність першої Б групи загального захворювання з ураженням опорно-рухового апарату безстроково, а також визначено їй потребу у сторонній допомозі. 
Згідно з копіями виписок з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки Печерської обласної лікарні відновного лікування                  ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебувала на лікуванні                     з 18 листопада 2013 року до 12 грудня 2013 року, з 22 вересня 2014 року                            до 10 жовтня 2014 року, з 15 січня 2015 року до 28 січня 2015 року, з 10 травня 2016 року до 16 травня 2016 року, з 09 листопада 2015 року до 11 грудня                2015 року, з 29 лютого 2016 року до 18 березня 2016 року, з 14 листопада                 2016 року до 05 грудня 2016 року, крім того, ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачу ОСОБА_1 заведено медичну карту амбулаторного хворого № 6088, відповідно до яких вона проходила лікування внаслідок отриманих від ДТП травм. 
Відповідно до висновку експертного дослідження № 168, розпочатого 27 серпня 2013 року та закінченого 17 жовтня 2013 року, ОСОБА_1 отримала ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, внаслідок дії предметів салону автомобіля в умовах ДТП ІНФОРМАЦІЯ_2, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. 
Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи, розпочатої                         04 травня 2017 року та закінченої 04 листопада 2017 року, № 90-к порушення опорно-рухових функцій у ОСОБА_1 перебувають у причинному зв`язку з отриманою ІНФОРМАЦІЯ_2 травмою під час ДТП. Ці наслідки перенесеної травми спричинили стійку втрату загальної працездатності в розмірі 60 %, втрату професійної працездатності як бухгалтера - 80 %. У подальшому   ОСОБА_1 наступному обстеженню судово-медичною експертною комісією не підлягає, оскільки досягла пенсійного віку та їй безстроково встановлено І групу інвалідності.
Відповідно до довідки Жмеринського об`єднаного управління Пенсійного фонду України від 21 березня 2017 року, ОСОБА_1 , перебуває на обліку в управлінні з 07 червня 2010 року та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Після надходження виписки з акта огляду МСЕК з 18 листопада 2013 року здійснено перерахунок пенсії, до пенсії за віком призначена надбавка інваліду                 1 Б групи на догляд в розмірі 50,00 грн. 
Позивачем визнається, що ПАТ «СК «Універсальна» виплатило страхове відшкодування за шкоду, завдану її життю та здоров`ю в розмірі 41 292,00 грн.
ОСОБА_1 надано розписку, в якій вона зазначає, що не має до водія ОСОБА_2 претензій по факту ДТП, яка сталася ІНФОРМАЦІЯ_2, в результаті якої загинув її брат ОСОБА_3 . Претензії майнового характеру до водія ОСОБА_2 пред`являтися не будуть, а будуть пред`являтися до страхової компанії.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 22 березня 2014 року, підпис якої засвідчено нотаріально, адресованої Апеляційному суду Вінницької області, ОСОБА_2 , причетним до ДТП, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 поблизу м. Жмеринка за участю автомобілів ВАЗ-2106 та Rover-416, відшкодовані їм матеріальні та моральні збитки в повному обсязі (окрім тих, які має відшкодувати страхова компанія) претензій до нього з їх боку немає. Також повідомляє, що ОСОБА_2 та його родина надалі продовжує надавати посильну допомогу та піклується їх долею та долею їх дітей.   
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
Статтею 1195 ЦК України встановлено, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
У разі каліцтва або іншого ушкодження здоров`я фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.
Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.
Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
Відповідно до частини першої статті 1202 ЦК України відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого, здійснюється щомісячними платежами. За наявності обставин, які мають істотне значення, та з урахуванням матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, сума відшкодування може бути виплачена одноразово, але не більше як за три роки наперед.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Суд касаційної інстанції погоджується з висновками апеляційного суду про те, що визначаючи період, за який позивачу підлягає відшкодуванню розмір втраченого ним заробітку слід виходити з дня втрати працездатності.
Оскільки, ОСОБА_1 встановлено першу Б групу інвалідності за загальним захворюванням з 18 листопада 2013 року, тому стягнення на користь позивача вказаного відшкодування повинно проводитися саме з дня встановлення втрати працездатності. У період з моменту завдання шкоди здоров`ю внаслідок ДТП до моменту постановлення висновку МСЕК про встановлення втрати працездатності відшкодовуються лише витрати на лікування.
Обґрунтованими є висновки апеляційного суду щодо визначення розміру відшкодування внаслідок втрати працездатності виходячи з наступного.
Частиною другою статті 1208 ЦК України встановлено, що за заявою потерпілого у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, розмір відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, підлягає відповідному збільшенню на підставі рішення суду.
Частина друга статті 1195 ЦК України не встановлює обмежень при визначенні розміру відшкодування розміром мінімальної заробітної плати на день втрати працездатності.
Отже, визначення втраченого заробітку відповідно до частини другої статті 1195 ЦК України повинно здійснюватися виходячи з розміру мінімальної заробітної плати з урахуванням її зростання за весь період відшкодування.
При цьому, розмір одноразового відшкодування втраченого заробітку внаслідок втрати працездатності суд визначає станом на дату ухвалення відповідного судового рішення.
Виходячи із Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» та установленого відсотку втрати працездатності (60 %), урахувавши виплачене страхове відшкодування ПАТ «СК «Універсальна» в розмірі 41 292 грн, апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір відшкодування втраченого заробітку ОСОБА_1 станом на день прийняття постанови апеляційним судом 27 липня 2018 року у сумі 26 310, 78 грн. Також апеляційний суд виходив з того, що починаючи з 27 липня 2018 року до закінчення права отримувати відшкодування слід стягувати з відповідача по 2 233,80 грн щомісячно.
У касаційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що у судів відсутні підстави для застосування статті 1195 ЦК України, оскільки на момент заподіяння шкоди позивач досягла пенсійного віку, отримувала пенсію за віком та не працювала. Доказів того, що на час скоєння ДТП позивач працювала і отримувала дохід, який втратила у зв`язку із отриманими травмами не надано. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Відповідно до частини третьої статті 1195 ЦК України шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у зв`язку з втратою здоров`я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.
Отже, викладені у касаційній скарзі аргументи про відсутність у позивача права на відшкодування втраченого заробітку у зв`язку із досягненням пенсійного віку на час скоєння ДТП  спростовуються положеннями статті 43 Конституції України та частиною третьою статті 1195 ЦК України.
Досягнення особою пенсійного віку не припиняє її конституційного права на працю та не позбавляє права на отримання відшкодування втраченого заробітку незалежно від того чи отримувала ця особа пенсію.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд виходив з того, що внаслідок заподіяної ОСОБА_1 шкоди завданої каліцтвом, позивач втратила можливість отримувати заробіток незалежно від власного волевиявлення.
Посилання відповідача на постанову Верховного Суду № 61-3527св18 є необгрунтованим, оскільки правовідносини, які виникли у вказаній справі регулювалися нормами Цивільного кодексу Української  РСР.
Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі переоцінювати докази.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування.
Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Ухвалою Верховного Суду від 05 жовтня 2018 року зупинено виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
З урахуванням того, що касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія поновлює виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 27 липня 2018 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Апеляційного суду Вінницької області                           від 27 липня 2018 року.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. М. Ігнатенко	
Судді:	В. С. Жданова	
 	С. О. Карпенко	
 	В. А. Стрільчук	
 	М. Ю. Тітов