ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 грудня 2020 року	Львів	Справа № 380/813/20 пров. № А/857/13291/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Гудима Л.Я.,
за участі секретаря судового засідання      Савки С.Р.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Турківської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року (головуючого судді Кухар Н.А. ухвалене у відкритому судовому засіданні м. Львів о 14 год. 02 хв. повний текст рішення складено 28.09.2020) у справі №380/813/20 за позовом ОСОБА_1 до Турківської районної державної адміністрації про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, невиплаченої заробітної плати та моральної шкоди,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27.01.2020 звернувся в суд з позовом до Турківської районної державної адміністрації в якому з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог просить визнати протиправним та скасувати наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації № 32-о від 26 грудня 2019 року, яким його звільнено з посади начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації, поновити його на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації, з якої його було звільнено, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02 січня 2020 року по день поновлення на роботі з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 887, 54 грн., стягнути з відповідача на його користь невиплачену у 2019 році заробітну плату у розмірі 20357, 69 грн., стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у розмірі 20 000 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ керівника апарату Турківської районної державної адміністрації № 32-о від 26 грудня 2019 року «Про звільнення ОСОБА_1 ». Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації, з 01.01.2020 року. Стягнуто з Турківської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 145164,34 грн. Зобов`язано Турківську районну державну адміністрацію нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконання обов`язків тимчасово відсутнього працівника з 02 по 12 травня 2019 року, з 8 по 23 липня 2019 року, з 11 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року. Стягнуто з Турківської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 2000 грн. моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції Турківська районна державна адміністрація подала апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вказує, що суд першої інстанції не належним чином розглянув докази відповідача, оскільки на момент звільнення ОСОБА_1 з посади начальника організаційного відділу вакантних посад в штаті Турківської районної державної адміністрації не було, оскільки всі наявні вакантні посади в райдержадміністрації на 20.12.2019 ліквідовувались з 01.01.2020 в зв`язку з фактичним скороченням чисельності. Зазначає, що судом порушено норми процесуального права, адже вказуючи про відсутність згоди профспілки на звільнення така не є структурним підрозділом рійдерадміністрації та не є стороною у справі.
Також апеляційну скаргу подав ОСОБА_1 на рішення суду в частині відмови йому в задоволенні позову, оскільки вважає, що суд першої інстанції протиправно не задовольнив позовні вимоги в цій частині із порушенням норм матеріального права та просить рішення скасувати в цій частині та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю, змінити розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням коефіцієнту підвищення посадових окладів на 157982, 12 грн., постановити окрему ухвалу з приводу невиконання рішення, допущеного до негайного виконання, посадовими особами Турківської районної державної адміністрації.
Турківська районна державна адміністрація подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в якій заперечує проти її задоволення посилаючись на те, що премія виплачена держслужбовцеві в грудні 2019 року за результатами оцінювання за 2019 рік не включається до розрахунку середньоденного заробітку, також щодо виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби, яку просить позивач, така не повинна була виплачуватись, оскільки відсутнє подання про встановлення даної виплати, фонд економії заробітної плати був відсутнім та у розпорядженні від 11.09.2019 №17-о виплата не була встановлена, щодо збільшення розміру моральної шкоди такі підстави відсутні, оскільки немає підстав взагалі для її відшкодування.
ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Турківської районної державної адміністрації в якій заперечує проти її задоволення посилаючись на те, що вимоги апеляційної скарги є необґрунтовані, оскільки серед інших підстав вказує, що відповідачем не враховано переважне право на залишення його на роботі, порушено процедуру одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації, а тому просить апеляційну скаргу Турківської районної державної адміністрації залишити без задоволення.
02.12.2020 Турківська районна державна адміністрація подала до апеляційного суду клопотання про призначення експерта Західного офісу Держаудитслужби для правильності нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в задоволенні якого колегією суддів відмовлено, оскільки такий розрахунок здійснюється судом та відсутні підстави для призначення експертизи.
Також до апеляційного суду надійшло доповнення до апеляційної скарги Турківської районної державної адміністрації, в якому наводяться пояснення по справі та колегією суддів долучені до матеріалів справи.
В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представники відповідача ОСОБА_2 , Галич М.В. апеляційну скаргу Турківської районної державної адміністрації підтримали з підстав зазначених у скарзі, проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечили просили її відхилити, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Позивач ОСОБА_1 проти апеляційної скарги Турківської районної державної адміністрації заперечив, просив її залишити без задоволення а свою апеляційну скаргу підтримав з підстав зазначених у скарзі просив її задовольнити.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подані скарги не підлягають задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що розпорядженням Турківської районної адміністрації від 30.10.2019 № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» затверджено структуру районної державної адміністрації та введено в дію з 01 січня 2020 року (том 1 аркуші справи 22-23).
Додатком 1 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.10.2019 року № 226 серед переліку структурних підрозділів апарату районної державної адміністрації передбачений відділ організаційного забезпечення, служби персоналу діловодства та документообігу, контролю та звернень громадян (том 1 аркуш справи 24).
30.10.2019 ОСОБА_1 повідомлено про можливе вивільнення, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату, відповідно до Постанови Кабінету міністрів України від 19.06.2019 № 746, розпорядження голови Львівської облдержадміністрації від 30.10.2019 № 1214/0/5-19, розпорядження голови Турківської райдержадміністрації від 30.10.2019 № 226 (том 1 аркуш справи 19).
Розпорядженням Турківської районної адміністрації від 26.11.2019 № 244 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури  державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» внесено зміни у додатки 1,2,3 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» (том 1 аркуш справи 32).
Додатком 1 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30.10.2019 року № 226 (у редакції розпорядження голови районної державної адміністрації від 26.11.2019 № 244) серед переліку структурних підрозділів апарату районної державної адміністрації передбачений відділ організаційного забезпечення, документообігу, контролю та звернень громадян (том 1 аркуш справи 33).
Розпорядженням Турківської районної адміністрації від 28.11.2019 № 248 «Про упорядкування структури районної державної адміністрації та внесення змін до штатного розпису апарату районної державної адміністрації» внесено зміни до штатного розпису апарату районної державної адміністрації, а саме виведено зі штатного апарату районної державної адміністрації посади зокрема: начальника організаційного відділу та введено посади зокрема: начальника відділу організаційного забезпечення, документообігу контролю та звернень громадян (том 1 аркуші справи 34-35).
Відповідно до розпорядження Турківської районної адміністрації від 10.12.2019 № 260 «Про затвердження штатного розпису апарату районної державної адміністрації та штатних розписів структурних підрозділів районної державної адміністрації на 2020 рік», передбачено посади зокрема: начальника відділу, головного спеціаліста та провідного спеціаліста (том 1 аркуш справи 40). 
Розпорядженням Турківської районної адміністрації від 20.12.2019 № 279 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 30.10.2019 року № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації», внесено зміни у додатки 1,2,3 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації», викладено їх у новій редакції: перелік структурних підрозділів апарату районної державної адміністрації, згідно додатком 1; перелік управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком 2; гранична штатна чисельність працівників апарату, управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації, згідно додатком 3. Визнано таким, що втратило чинність з 01 січня 2020 року, розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 листопада 2019 року № 244 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації», яке прийнято відповідно до статей 6, 47 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», постанови Кабінету Міністрів України від 25.03.2014 № 91 «Деякі питання діяльності місцевих державних адміністрацій» (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 03.11.2019 № 926), розпорядженням голови Львівської обласної державної адміністрації від 21.11.2019 № 1366/0/5-19 (том 1 аркуші справи 42- 43). 
Розпорядженням Турківської районної адміністрації від 20.12.2019 № 280 «Про упорядкування структури районної державної адміністрації та внесення змін до штатного розпису апарату районної державної адміністрації» внесено зміни до штатного розпису апарату районної державної адміністрації, а саме виведено зі штатного апарату районної державної адміністрації посади зокрема: начальника організаційного відділу та введено посади зокрема: начальника відділу документообігу, контролю, персоналу та звернень громадян (том 1 аркуші справи 47-49).
Розпорядженням Турківської районної адміністрації від 20.12.2019 № 281 «Про затвердження штатного розпису апарату районної державної адміністрації та затвердження штатних розписів структурних підрозділів районної державної адміністрації на 2020 рік», передбачено посади зокрема: начальника відділу, головного спеціаліста та провідного спеціаліста.
Керівником апарату Турківської районної адміністрації прийнято наказ від 20.12.2019 № 10 «Про введення в дію штатного розпису апарату районної державної адміністрації та штатних розписів структурних підрозділів районної державної адміністрації без статусу юридичної особи публічного права на 2020 рік» (том 1 аркуші справи 55 – 56). 
Згідно із Витягу із протоколу від 26.12.2019 № 14 Первинної Профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації вирішено дати згоду на вивільнення посад та звільнення працівників за п. 1 ст.40 КЗпП України відповідно до штатного розпису Турківської районної державної адміністрації, який вступив в дію з 01.01.2020 року та наданням їм гарантій та компенсаційних виплат, які передбачені чинним законодавством (том 1 аркуш справи 20). 
Відповідно до повідомлення від 26.12.2019 № 6 Первинна Профспілкова організація працівників Турківської райдержадміністрації надала Голові Турківської районної державної адміністрації згоду на вивільнення посад та звільнення працівників за п. 1 ст.40 КЗпП України відповідно до штатного розпису Турківської районної державної адміністрації, який вступив в дію з 01.01.2020 року та наданням їм гарантій та компенсаційних виплат, які передбачені чинним законодавством, а саме начальника організаційного відділу апарату Турківської райдержадміністрації Москаля Б.І., та спеціаліста організаційного відділу апарату Турківської райдержадміністрації Багана В.Б. (том 1 аркуш справи 21).
Наказом Керівника апарату Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 26 грудня 2019 року №32-о «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України, статті 24 Закону України «Про відпустки», ОСОБА_1 звільнено з посади начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації 31 грудня 2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників (том 1 аркуш справи 18).
Не погодившись із таким рішенням, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Таким чином, усі рішення та дії суб`єкта владних повноважень мають підзаконний характер, тобто повинні бути прийняті (вчинені) на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені законом.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю та гарантує захист від незаконного звільнення.
Статтею 48 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09.04.1999 №586-XIV встановлено, що посадові особи місцевих державних адміністрацій є державними службовцями, їх основні права, обов`язки, відповідальність, умови оплати праці і соціально-побутового забезпечення визначаються Законом України «Про державну службу».
Статтею 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Таким чином, правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом України «Про державну службу», який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовується лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відносини, що виникають у зв`язку із вступом на державну службу, її проходженням та припиненням регулюються Законом України «Про державну службу» від 10 грудня 2015 року №889-VIII, дія якого поширюється на державних службовців, зокрема, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, інших державних органів (стаття 3 в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 889-VIII).
Підстави припинення державної служби передбачені статтею 83 Закону № 889-VIII), якою регламентовано, що державна служба припиняється, зокрема, за ініціативою суб`єкта призначення.
Так, пунктом 1 частини 1 статті 87 Закону №889-VIII визначено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою суб`єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу.
Частиною 3 статті 5 Закону №889-VIII передбачено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачена у частині другій статті 40 КЗпП України, в редакції чинній на час винесення оскаржуваного розпорядження, норми якого застосовуються до спірних правовідносин субсидіарно, заборона звільнення у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, за можливості перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Частинами 1-3 статті 49-2 КЗпП України встановлено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
Отже, однією з найважливіших гарантій для працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник є таким, що належно виконав вимоги щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому, в момент попередження про наступне вивільнення, вакантними є всі посади згідно нового штатного розпису, які і повинні були запропоновані всім працівникам.
Припинення державної служби з підстав скорочення чисельності або штату державних службовців можливе тільки у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі відповідно до кваліфікації державного службовця.
Так, як обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Так, як законодавством встановлено обов`язок роботодавця письмово попередити працівника про майбутнє звільнення з одночасною пропозицією всіх вакантних посад, тому пропозиція наявних вакантних посад повинна бути виконана роботодавцем також в письмовій формі та доведена до відома працівника.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою у постановах від 13 листопада 2019 року справа № 824/4/16-а, від 16 травня 2018 року справа №807/2384/15, від 22 жовтня 2019 року справа №819/1827/17, від 29 січня 2020 року справа №826/16707/18.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудовий спір, пов`язаний зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП, суд має з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема: ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників; чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника; які є докази щодо змін в організації виробництва і праці; про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації; чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
При цьому, в разі змін в організаційній структурі юридичної особи публічного права звільнення з публічної служби за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності чи штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Саме по собі перетворення одного структурного підрозділу юридичної особи публічного права в інший без скорочення штату самої установи не може бути підставою для звільнення з публічної служби чи зміни істотних умов її проходження. Скорочення штату встановлюється шляхом порівняння штатних розписів цієї юридичної особи до і після її реорганізації. Коли йдеться про кількісне скорочення посад (штатних одиниць) роботодавець також повинен з`ясувати хто з цих працівників має переважне право на залишення на роботі.
Абзацом 2 частини 3 статті 87 Закону №889-VІІІ передбачено, що державний службовець, якого звільнено на підставі пункту 1 частини першої цієї статті, у разі створення в державному органі, з якого його звільнено, нової посади чи появи вакантної посади, що відповідає кваліфікації державного службовця, протягом шести місяців з дня звільнення за рішенням суб`єкта призначення може бути призначений на рівнозначну або нижчу посаду державної служби, якщо він був призначений на посаду в цьому органі за результатами конкурсу.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини, або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Згідно із частинами 1, 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
Беручи до уваги наведені положення Закону України «Про державну службу» та Кодексу законів про працю України, колегія суддів дійшла висновку, що звільнення з державної служби з підстав скорочення чисельності або штату працівників, ліквідації чи реорганізації державного органу допускається та є правомірним лише у випадку, коли неможливо запропонувати особі іншу рівноцінну посаду або перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (посаду державної служби) у цьому державному органі.
Згідно матеріалів справи судом встановлено, що розпорядження Турківської районної адміністрації від 30.10.2019 № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» було прийнято у відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України від 12 березня 2005 року №179 «Про упорядкування структури апарату центральних органів виконавчої влади, їх територіальних підрозділів та місцевих державних адміністрацій», від 19 червня 2019 року № 746 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91», розпорядження голови Львівської обласної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року № 1214/5-19.
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 19 червня 2019 р. № 746, «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91», якою було внесено зміни у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91 «Деякі питання діяльності місцевих державних адміністрацій» виклавши його в редакції, що додається. Ця постанова набирає чинності з 1 січня 2020 року.
В додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746) було встановлено граничну чисельність працівників місцевих державних адміністрацій.
03 листопада 2019 року Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову № 926 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746», якою було внесено до постанов Кабінету Міністрів України зміни, що додаються та скасовано постанову Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91». Зміни, що вносилися в додатку до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91, (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 3 листопада 2019 р. № 926) що стосувалися граничної чисельності працівників місцевих державних адміністрацій. Ця постанова набирала чинності з 19 листопада 2019 року.
Однак, лише 20 грудня 2019 року розпорядженням Турківської районної адміністрації № 279 було визнано таким, що втратило чинність з 01 січня 2020 року, розпорядження голови районної державної адміністрації від 26 листопада 2019 року № 244 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури районної державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації».
Та в подальшому Турківською районною адміністрацією вчинялися дії зокрема, що підтверджується розпорядження від 20 грудня 2019 року № 279 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» стосовно внесення зміни у додатки 1,2,3 до розпорядження голови районної державної адміністрації від 30 жовтня 2019 року № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації», з викладанням їх у новій редакції: перелік структурних підрозділів апарату районної державної адміністрації, згідно додатком 1; перелік управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації згідно з додатком 2; гранична штатна чисельність працівників апарату, управлінь, відділів та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації, згідно додатком 3.
Враховуючи вищенаведене, Турківською районною державною адміністрацією було прийнято розпорядження від 30.10.2019 № 226 «Про впорядкування структури державної адміністрації та затвердження граничної чисельності працівників районної державної адміністрації» на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746, «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91», яка набирала чинності з 1 січня 2020 року, та відповідно до якої було внесено зміни шляхом прийняття 3 листопада 2019 року Кабінетом Міністрів України постанови № 926 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та скасування постанови Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746», якою було скасовано постанову Кабінету Міністрів України від 19 червня 2019 р. № 746 «Про внесення змін у додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 25 березня 2014 р. № 91», яка набрала чинності з 19 листопада 2019 року.
30.10.2019 ОСОБА_1 було повідомлено про можливе вивільнення, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 19.06.2019 року № 746, розпорядження голови Львівської облдержадміністрації від 30.10.2019 року № 1214/0/5-19, розпорядженням голови Турківської райдержадміністрації від 30.10.2019 року № 226.
Колегія суддів вважає, що відповідач не належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, оскільки не запропоновав жодної вакантної посади, яку позивач може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, хоча у позивача є безперервний стаж роботи у даній установі, за результатами щорічного оцінювання державних службовців у 2018 та 2019 роках була відмінна оцінка та неодноразово нагороджувався грамотами та подяками. 
В позовній заяві позивач вказує, що протягом усього двохмісячного періоду не було запропоновано іншої роботи, однак з листопада по кінець грудня 2019 року структура та штатний розпис апарату Турківської районної державної адміністрації змінювалася декілька раз і вакантні посади були наявні, що підтверджено витребуваною судом першої інстанції інформацією відповідача.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про державну службу» прийняття на державну службу здійснюється на конкурсній основі. Однак, згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, а відповідно до частини третьої статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
Отже, переведення позивача на іншу роботу при звільненні з роботи у зв`язку із скороченням штату і чисельності працівників може здійснюватися без конкурсного відбору. 
Крім того, відповідно до пункту 5 Порядку проведення конкурсу на заміщення вакантних посад державних службовців, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 15 лютого 2002 року № 169, переведення на рівнозначну або нижчу посаду в одному державному органі, а також просування по службі державних службовців, які зараховані до кадрового резерву чи успішно пройшли стажування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, може здійснюватися без конкурсного відбору.
Також відповідно до частини другої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Тому безпідставними є посилання відповідача на те, що правила статті 42 КЗпП України про переважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці не поширюються на випадки працевлаштування вивільнюваних працівників на вакантні посади, оскільки йдеться не про переважне право на залишення на роботі, а про переважне право на працевлаштування на новій посаді.
З урахуванням викладеного, у зв`язку з тим, що відповідачем не доведено наявності правових підстав для звільнення позивача з посади начальника організаційного відділу апарату Турківської районної державної адміністрації апеляційний суд вважає, що під час судового розгляду справи підтверджено порушення відповідачем процедури звільнення позивача із займаної посади.
Додатково суд зазначає, що відповідачем, на якого покладено обов`язок доказування в адміністративному процесі, не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог до посад, які зазначені як вакантні у наданій позивачу інформації та які не пропонувалися позивачу в період попередження його про наступне вивільнення.
Таким чином, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що відповідачем не доведено правомірності застосування до позивача пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу», пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України та про порушення процедури звільнення із займаної посади, що, у свою чергу, свідчить що звільнення позивача з роботи відбулося з порушенням законодавства.
Відповідно до оскаржуваного наказу про звільнення позивача від 26.12.2019 року № 32-о в такому зазначено наявність витягу із протоколу №14 засідання профспілкового комітету Турківської районної державної адміністрації, з приводу чого суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником.
Подання роботодавця має розглядатися у присутності працівника, щодо якого воно подано. Розгляд подання за відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. У разі нез`явлення працівника або його представника на засідання розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах терміну, визначеного частиною першою цієї статті. При повторному нез`явленні працівника без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності.
У разі, якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору дає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів профспілки згідно зі статутом.
Орган первинної профспілкової організації повідомляє роботодавця про прийняте рішення у письмовій формі у триденний термін після його прийняття. У разі пропуску цього терміну вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору.
Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, дозвіл на його звільнення дає той профспілковий орган, до якого звернувся роботодавець.
Рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обгрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обгрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки.
Відповідно до частини 3 статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об`єднання профспілок).
Згідно довідки Турківської районної організації профспілки працівників державних установ України від 23.01.2020 року № 2 вбачається, що ОСОБА_1 є заступником голови Турківської районної профспілки державних установ України (том 1 аркуш справи 74). 
Матеріалами справи підтверджено, що згідно з Витягу із протоколу від 26.12.2019 № 14 Первинної Профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації було вирішено дати згоду на вивільнення посад та звільнення працівників за п. 1 ст.40 КЗпП України відповідно до штатного розпису Турківської районної державної адміністрації, який вступив в дію з 01.01.2020 року та наданням їм гарантій та компенсаційних виплат, які передбачені чинним законодавством, присутніми на засіданні були – ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Повідомленням від 26 грудня 2019 року № 6 Первинна Профспілкова організація працівників Турківської райдержадміністрації надала Голові Турківської районної державної адміністрації згоду на вивільнення посад та звільнення працівників за п. 1 ст.40 КЗпП України відповідно до штатного розпису Турківської районної державної адміністрації, який вступив в дію з 01.01.2020 року та наданням їм гарантій та компенсаційних виплат, які передбачені чинним законодавством, а саме начальника організаційного відділу апарату Турківської райдержадміністрації Москаля Б.І., та спеціаліста організаційного відділу апарату Турківської райдержадміністрації Багана В.Б. 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач жодних запрошень на засідання Первинної профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації, на якій розглядалося питання про його звільнення з посади начальника організаційного відділу апарату Турківської райдержадміністрації, не отримував, на засіданні Первинної профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації присутній не був, жодних заяв щодо розгляду питання про звільнення за своєї відсутності позивач до Первинної профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації не подавав.
Матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження правомірності надання погодження у встановленому статтею 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» порядку. Крім того, відповідачем не надано суду згоду вищестоящого виборного органу профспілки (об`єднання профспілок), внаслідок чого суд прийшов до висновку, що така згода не надавалась.
Відтак прийняття Первинною профспілковою організацією працівників Турківської райдержадміністрації відповідного рішення про надання згоди на звільнення позивача з займаної посади без повідомлення позивача та відповідно без його присутності чи присутності його представника та за відсутності письмової згоди позивача на розгляд даного питання без нього, був порушений не тільки Закон, на підставі якого діє орган первинної профспілкової організації, а й чіткі та обов`язкові вимоги частин 1-3 статті 43 КЗпП України, що фактично спричиняє втрату юридичного значення самого рішення Первинної профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації, як такого, що прийняте в порядку та у спосіб не передбачений законодавством України, та спростовує доводи апелянта про порушення норм процесуального право щодо не залучення профспілкової організації, оскільки судом першої інстанції надано оцінку діям і документам даного органу, які подані до суду, оскільки відповідач під час звільнення у наказі послався на згоду Первинної профспілкової організації працівників Турківської райдержадміністрації.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, в адміністративному процесі, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень тягар доказування правомірності своїх рішень, дій чи бездіяльності покладається на відповідача - суб`єкта владних повноважень, який повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, що можуть бути використані як докази у справі.
Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень, не надав до суду достатньо належних і достовірних доказів, а відтак, не довів правомірності свого наказу від 26 грудня 2019 року № 32-о, щодо звільнення ОСОБА_1 , яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства, а тому позовні вимоги про визнання протиправним і скасування вказаного наказу є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог частини першої статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, що розглядає трудовий спір, порушене відповідачем право на проходження публічної служби підлягає відновленню шляхом її поновлення на попередній посаді.
Таким чином, ОСОБА_1 правомірно судом поновлено на посаді начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації з 01 січня 2020 року.
Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 січня 2020 року по день поновлення на роботі з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 887, 54 грн. за один день, суд виходить з наступного.
30 січня 2020 року Турківською районною державною адміністрацією прийнято розпорядження № 37 «Про затвердження штатного розпису апарату районної державної адміністрації на 2020 рік», яким встановлено з 1 січня 2020 року посадовий оклад начальника відділу апарату райдержадміністрації у розмірі 9250 грн.
Згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
У зв`язку з протиправним звільненням позивача, на користь позивача підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто з 01 січня 2020 року (дата, з якої позивач підлягає поновленню на державній службі відповідно до рішення суду) до 17 вересня 2020 року (дата ухвалення судом рішення про поновлення позивача на державній службі).
Згідно з довідкою про доходи від 10 січня 2020 року № 01-02.32, а також враховуючи положення Порядку розрахунку заробітної плати за час вимушеного прогулу визначений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку розрахунку середньої заробітної плати» судом першої інстанції вірно розраховано суму заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу із 01 січня 2020 року по 17 вересня 2020 року становить 145164, 34 грн. (178 робочих днів х 815,53 грн. - середньоденна заробітна плата), а доводи Турківської районної державної адміністрації в цій частині є необґрунтованими та такі що суперечать вказаному Порядку, адже дану довідку про отримані за останні два місяці перед звільненням доходи видала саме Турківська районна державна адміністрація, яка є уповноваженим органом на нарахування і виплату заробітної плати її працівника, а тому позовна вимога в цій частині задоволена частково правомірно. 
Щодо стягнення з Турківської районної державної адміністрації невиплаченої у 2019 році заробітної плати на користь ОСОБА_1 , у розмірі 20357, 69 грн., колегією суддів встановлено наступне.  
Позивач в позовній заяві вказує на те, що відповідачем не було здійснено нарахування та невиплачена в повному обсязі заробітна плата, зокрема виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця – керівника апарату райдержадміністрації, а також виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби – керівника апарату.
Згідно розпорядження Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 22.04.2019 № 17-в «Про надання відпустки ОСОБА_7 » вбачається, що керівнику апарату районної державної адміністрації ОСОБА_7 було надано частину щорічної відпустки тривалістю 10 календарних днів з 2 до 12 травня 2019 року. Виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації згідно даного розпорядження було покладено на начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації Москаля Б.І., на час відпуски ОСОБА_7 (том 1 аркуш справи 77).
Згідно розпорядження Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 02.07.2019 «Про надання відпустки ОСОБА_7 » вбачається, що керівнику апарату районної державної адміністрації ОСОБА_7 було надано невикористану частину щорічної відпустки тривалістю 16 календарних днів з 8 до 23 липня 2019 року. Виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації згідно даного розпорядження було покладено на начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації ОСОБА_1 , на час відпуски ОСОБА_7 (том 1 аркуш справи 78).
Згідно розпорядження Турківської районної державної адміністрації Львівської області від 11.09.2019 №17-о «Про покладення виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації» вбачається, що з 11 вересня 2019 року виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації згідно даного розпорядження було покладено  на начальника організаційного відділу апарату районної державної адміністрації Москаля Б.І. (том 1 аркуш справи 79).
11 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся із заявою до першого заступника голови Турківської районної державної адміністрації Яворського М., в якій просив здійснити виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця керівника апарату, а також виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби – керівника апарату з 11 вересня по 31 жовтня 2019 року (том 1 аркуш справи 80).
За результатами розгляду заяви позивача Турківською районною державною адміністрацією було надано відповідь оформлену листом від 30.12.2019 № 648-02.32 вказано, що зазначені виплати не було виплачено у зв`язку із тим, що в розпорядженнях голови районної державної адміністрації від 22.04.2019 року № 17 –в, від 02.07.2019 року № 37-в та від 11.09.2019 № 17-о не зазначено, що позивач виконує обов`язки з виплатою за додаткове навантаження. З цими розпорядженнями були ознайомлені під розписку. Також у листі було вказано, що позивач з 23 до 28 вересня 2019 року перебував у відпустці для участі у фінальних змаганнях ХХІ Всеукраїнської спартакіади серед збірних команд державних службовців згідно з розпорядження голови районної державної адміністрації від 20.09.2019 року № 54-в (том 1 аркуш справи 81). 
Аналогічні пояснення стосовно невиплаченої заробітної плати були зазначені відповідачем у відзиві та у апеляційній скарзі. 
Відповідно до приписів статті 50 Закону № 889-VIII, держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи. 
Частиною 2 статті 50 Закону № 889-VIII передбачено, що заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).
Так, згідно частин 3, 4 статті 52 Закону № 889-VIII передбачено, що виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця встановлюється керівником державної служби державному службовцю за поданням його безпосереднього керівника у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця. Виплата за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби встановлюється керівником державної служби за поданням безпосереднього керівника державним службовцям, між якими здійснено розподіл обов`язків за вакантною посадою, пропорційно додатковому навантаженню за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою.
Згідно Колективного договору Турківської районної державної адміністрації, який укладений між адміністрацією Турківської районної державної адміністрації та трудовим колективом Турківської районної державної адміністрації на 2016 -2020 роки, зокрема п.п. 3.2.5 п. 3.2, передбачено, що відповідно ст. 52 Закону України «Про державну службу» проводити виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця та виплату за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби (том 1 аркуші справи 82-92)  
З аналізу викладеного, передбачена в частині 4 статті 52 Закону № 889-VIII виплати повинні бути здійснені позивачу як особі, на яку було покладено виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації. 
Нездійснення відповідних виплат є недотриманням законодавчо встановлених гарантій прав особи щодо оплати праці та порушенням приписів частини 8 статті 31 Закону № 889-VIII.
Як зазначено Верховний Суд України в ухвалі від 12.01.2017 року по справі 810/2402/16 у випадку, коли закон встановлює повноваження суб`єкта публічної влади в імперативній формі, тобто його діяльність чітко визначена законом, то суд зобов`язує відповідача прийняти конкретне рішення чи вчинити певну дію. У випадку, коли ж суб`єкт наділений дискреційними повноваженнями, то суд може лише вказати на виявлені порушення, допущені при прийнятті оскаржуваного рішення (дій), та зазначити норму закону яку відповідач повинен застосувати при вчиненні дії (прийнятті рішення) з урахуванням встановлених судом обставин, оскільки адміністративний суд не вправі перебирати на себе повноваження суб`єкта публічної адміністрації, реалізуючі за нього процедурні дії, ухвалювати рішення чи проводити адміністративну процедуру. Таке втручання може мати місце лише у випадку, якщо судом буде встановлено, що в адміністративній процедурі фізична (юридична) особа виконала всі приписи закону, а суб`єкт владних повноважень у відповідь необґрунтовано й незаконно не вчинив належну дію чи не ухвалив необхідне рішення.
Таким чином, позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02 січня 2020 року по день поновлення на роботі з розрахунку середньоденної заробітної плати в розмірі 796, 57 грн., з урахуванням мети самих позовних вимог, а саме, отримання виплати за додаткове навантаження за виконання обов`язків керівника апарату районної державної адміністрації, підлягають частковому задоволенню, а саме шляхом зобов`язання Турківську районну державну адміністрацію  нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього працівника з 02 по 12 травня 2019 року, з 8 по 23 липня 2019 року, з 11 вересня 2019 року по 31 жовтня 2019 року.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення конкретної суми коштів є передчасними через невиконання Турківської районної державної адміністрації обов`язку щодо встановлення позивачу відповідних виплат.
Щодо стягнення з Турківської районної державної адміністрації на користь ОСОБА_1 , моральної шкоди у розмірі 20000 грн., судом встановлено наступне.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Зміст поняття моральної шкоди розкрито у статті 23 Цивільного кодексу України.
Так, моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами та доповненнями), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Частиною 1 статті 77 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Обґрунтовуючи заявлену вимогу про стягнення компенсації за завдану моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн., позивач посилався на протиправні дії відповідача та порушення його трудових прав, які полягали в незаконному звільненні та невиплаті належної заробітної плати, що завдали йому моральних страждань.
Суд зауважує, що ініціатор звернення довів наявність безпосереднього причинного зв`язку такої шкоди із діями відповідача щодо звільнення позивача та на підтвердження існування моральних страждань та визначеного позивачем розміру моральної шкоди суду надано, копію медичної картки амбулаторного хворого з даними огляду, рецепту від 02.01.2020 року та чеків на ліки від 02.01.2020 року (том 1 аркуші справи 95-96).
Отже, зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди протиправними діями Турківською районною державною адміністрацією є доведеним, однак визначений позивачем розмір моральної шкоди в сумі 20000 грн. є очевидно завищеним і необґрунтованим, а тому судом першої інстанції правомірно стягнуто моральну шкоду в розмірі 2000 грн.
Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги Турківської районної державної адміністрації щодо помилковості висновків суду першої інстанції, оскільки такі доводи є необґрунтованими та спростовані судом на підставі матеріалів справи.
При цьому колегія суддів не вбачає також і підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , доводи апеляційної скарги якого не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції. Щодо зазначеного в апеляційній скарзі про винесення окремої ухвали за зловживання наданими правами відповідачем через не поновлення його на роботі, такі вимоги є передчасними, адже в даному спорі суд оцінював матеріали справи та дії відповідача та не встановлював умов згідно статті 249 КАС України, а в подальшому позивач має право звертатись до суду в порядку статті 383 КАС України, за наявності підстав для задоволення заяви суд постановляє ухвалу в порядку, передбаченому статтею 249 цього Кодексу.
За таких обставин апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг відповідачів, а наведені обставини спростовують доводи апеляційних скарг про невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального та процесуального права, а тому апеляційний суд не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції, вирішуючи даний публічно-правовий спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно, об`єктивно і всебічно з`ясованих обставинах, доводи апеляційних скарг їх не спростовують, а тому підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановами Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №813/1713/16, від 20 травня 2020 року у справі №825/2305/18, які в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України та частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» враховуються апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржників та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржників.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції на підставі статті 139 КАС України у апеляційного суду немає.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Турківської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2020 року у справі №380/813/20 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Л.Я. Гудим
Повний текст постанови складено 04.12.2020