Ухвала
Іменем України
09 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 756/7638/20
провадження № 61-15646ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю.,               Коротуна В. М.,
розглянувши касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторських прав,
ВСТАНОВИВ:
У червні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
  ОСОБА_2 про визнання  протиправними дій ОСОБА_2 в частині недозволеного використання об`єктів авторського права: «ІНФОРМАЦІЯ_1 » та окремі його частини, а саме: «ІНФОРМАЦІЯ_2», «ІНФОРМАЦІЯ_3», «ІНФОРМАЦІЯ_4» в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_5» за адресою: 
АДРЕСА_1 , що призвели до порушення авторського та інтелектуального права ОСОБА_1 ; стягнення з відповідача на користь позивача компенсації у розмірі сорока мінімальних заробітних плат, що у разі ухвалення рішення у справі у 2020 році складає 188 920,00 грн.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 01 липня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків, а саме сплатити судовий збір у розмірі 1 889,20 грн та надати до суду докази його сплати.
Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року у зв`язку із невиконанням вимог ухвали від 01 липня 2020 року щодо залишення позовної заяви без руху, позовна заява визнана неподаною та повернута заявнику.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції,  ОСОБА_1 оскаржила її в апеляційному порядку.
Постановою Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року залишено без змін.
22 жовтня 2020 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права,  просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 вересня 2020 року та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що при розгляді скарги судами неправильно застосовані норми права, зокрема, судами не враховано правового висновку, викладеного у постанові Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав». Зазначає, що вона звільнена від сплати судового збору за вимогу виплати компенсації у зв'язку з порушенням її авторського права, тому нею правомірно доплачено судовий збір як за вимогу немайнового характеру. 
За змістом частини першої статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) вирішує колегія у складі трьох суддів після одержання касаційної скарги, оформленої відповідно до вимог статті 392 ЦПК України. 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
Ухвала суду першої інстанції про повернення позовної заяви не є ухвалою, якою закінчено розгляд справи.
Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову 
у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 звернулась до суду з позовними вимогами про визнання дій ОСОБА_2 в частині недозволеного використання об`єктів авторського права протиправними, що призвело до порушення авторського та інтелектуального права, а також стягнення з ОСОБА_2 на її користь компенсації у розмірі 
188 920,00 грн.
Залишаючи позовну заяву без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем сплачено судовий збір в розмірі 840,40 грн за вимогу немайнового характеру, але не надано доказів сплати судового збору в розмірі 1 889,20 грн за вимогу майнового характеру - стягнення компенсації в розмірі 188 920,00 грн.
На виконання вимог ухвали позивачем доплачено 840,40 грн. Обґрунтовуючи сплату судового збору у зазначеному розмірі, позивач послалась на ті обставини, що вимога про стягнення компенсації не може розглядатись як майнова (оскільки у статті 176 ЦПК України не вказана у відповідному переліку), відповідно не може бути визначена ставка судового збору, виходячи із ставок, які застосовуються до майнових вимог. Також посилається на те, що авторське право є немайновим правом, а вимога про стягнення компенсації є похідною, не піддається грошовій оцінці, відповідно не виникає обов`язку оплачувати таку вимогу судовим збором як майнову. Додатково позивач навела аналіз щодо пільг зі сплати судового збору, зокрема, постанови пленуму Верховного Суду України від 04 червня 
2010 року «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», Декрету Кабінету Міністрів України від 21 січня 1993 року «Про державне мито». Окрім того, вказувала, що згідно із пунктом 4 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» для позивачів із позовами про стягнення компенсації встановлені пільги зі сплати судового збору.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.
До позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону (частина 1 статті 177 ЦПК України ).
Закон України «Про судовий збір» не звільняє позивачів від сплати судового збору у таких категоріях справ.
Згідно з вимогами частин третьої, сьомої статті 185 ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві. Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.
Враховуючи те, що заявник не усунув недоліки позовної заяви, зазначені в ухвалі про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, правильно застосував норму 
статті 185 ЦПК України та обґрунтовано повернув позовну заяву заявнику.
Повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», яким визначено, що пунктом 2  частини  першої  статті  4  Декрету   Кабінету Міністрів  України  від  21  січня  1993 року N 7-93 «Про державне мито» (діє  до  набрання  чинності  законом,  що  регулює порядок сплати   і   розміри   судового   збору;   частина   друга статті 79 ЦПК) передбачено, що позивачі звільнені від сплати державного  мита за позовами,  що випливають з авторського права.  Позовні вимоги  про  відшкодування моральної шкоди та виплату майнового відшкодування у зв`язку з порушенням авторського права випливають з авторського права тому судовий збір за пред`явлення таких позовних вимог не сплачується. 
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у червні 2020 року, тому судами попередніх інстанцій правомірно застосовано до спірних правовідносин Закон України «Про судовий збір» у редакції, чинній на час подання позовної заяви. Посилання заявника на пункт 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» є безпідставними, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин Декрет   Кабінету Міністрів  України  від  21  січня  1993 року N 7-93 «Про державне мито» втратив чинність.
Доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до неправильного тлумачення заявником норм права.
З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судами норм права при вирішенні питання про повернення позовної заяви є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду міста Києва від 08 липня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду 
від 28 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист авторських прав.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Судді:	М. Є. Червинська 	
   	С. Ю. Бурлаков В. М. Коротун