Справа № 760/18750/19                                                   Головуючий 1 інстанція- Хоменко В.С.
Провадження № 22-ц/824/11888/2020                             Доповідач апеляційна інстанція- Савченко С.І.

 
П О С Т А Н О В А

іменем     України
 
03 грудня 2020 року                                                                                     м.Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
            головуючого судді                Савченка С.І.,
            суддів                                     Мережко М.В., Верланова С.М.,
за участю секретаря             Малашевського О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1  до Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати,-
в с т а н о в и в:
 
У липні 2019 року ОСОБА_1 звернуласядо суду із вказаним позовом,який мотивувала тим, що із 20 червня 2012 року вона працювала у відповідача на посаді техніка програміста. В період із 05 серпня 2013 року по 08 грудня 2013 року перебувала у декретній відпустці і 09 грудня 2013 року приступила до роботи.Жодних нарікань та конфліктів щодо її роботи за допомогою програм віддаленого доступу з боку керівництва підприємства не було. Однак, у зв`язку зі зміною керівництва підприємства та приходом нового директора ситуація різко погіршилась і з липня 2017 року, останній, розпочав переслідувати її та цькувати і вона неодноразово зверталася за захистом своїх прав до ряду установ і правоохоронних органів.
Наказом відповідача № 84-4 від 31 липня 2018 року її було звільнено із займаної посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України через прогул без поважних причин. Вказувала, що звільнення вчинене відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки вона працювала за домовленістю із керівництвом неповний робочий день і всю роботу виконувала вдома. Окрім того, вона є одинокою матір`ю дитини до 14-ти років і згідно ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення одиноких матерів не допускається крім випадків повної ліквідації підприємства. У зв`язку з наведеним просила поновити її на роботі на посаді техніка програміста, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, а також нараховану та невиплачену заробітну плату та інші платежі в сумі 35200 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2020 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із таким рішенням, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
                                                                        -  2  -
скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким її вимоги задоволити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального і неправильне застосування норм матеріального права. Скарга мотивована тим, що суд не прийняв до уваги і не надав правової оцінки її доводам, викладеним як у доповненнях до позовної заяви, так і у відповіді на відзив. Суд не врахував наявність у неї малолітнього сина  ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , якого вона виховує одна як одинока мати а нможливість її звільнення за ст.184 КЗпПУ. Суд не дав належної оцінки долученим нею документам (доказам), які доводять незаконність наказу про її звільнення, бо вона була фактично допущена до роботи дистанційно і фактично виконувала покладені на неї обов`язки. Суд порушив її права, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, позбавивши її права захистити свої інтереси особистою присутністю.
Відповідач Підприємство об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.
В суді апеляційної інстанції представники позивачки ОСОБА_1 адвокат Мойсеєнко Н.Д. і представник за довіреністю ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу та викладені в ній доводи підтримали, просили задоволити та скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва як незаконне. 
Представник відповідча директор підприємтсва Філіп С.Ю. в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 із 20 червня 2012 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймаючи посаду техніка-програміста. Відповідно до наказу № 69-к від 20 червня 2012 року позивачку прийнято на роботу на наступних умовах роботи: робота основна, умови праці - нормальні, тривалість робочого дня - 8 годин з окладом 2500 грн. 
Згідно довідки № 75 від 19 листопада 2013 року позивачка в період із 05 серпня 2013 
                                                                        -  3  -
року по 08 грудня 2013 року знаходилась у відпустці у зв`язку з вагітністю та пологами. Відпустка по догляду за дитиною віком до трьох років не надавалась.
Листами Підприємства об`єднання громадян «Київське учбово-виробниче підприємство № 1 Українського товариства сліпих» за підписом директора Філіпа С.Ю. від 12 вересня 2017 року, 28 вересня 2017 року, 15 грудня 2017 року та 16 березня 2018 року, адресованими позивачці, останню повідомлено про необхідність повідомлення підприємства про причини відсутності на робочому місці.
Згідно листів Управління з питань праці Головного управління Держпраці у Київській області № 4/4.3-Б4885, Б4886-5292 від 03 листопада 2017 року, № 4/4.3-Б-5600-6102 від 27 грудня 2017 року та № 4.3/2-Б-2578-2909 від 02 липня 2018 року адресата повідомлено про встановлення фактів порушення строків сплати заробітної плати відповідачем та існування на підприємстві заборгованості із заробітної плати. Також, вказаними листами повідомлено адресата про те, що станом на 03 листопада 2017 року заробітна плата ОСОБА_1 за весь час щорічної відпустки виплачена, а заробітна плата не нараховується у зв`язку із тим, що остання не з`являється на робочому місці. На поштову адресу ОСОБА_1 12 вересня 2017 року, 28 вересня 2017 року, 15 грудня 2017 року та 16 березня 2018 року підприємством надіслано листи щодо причин відсутності на роботі, але жодної відповіді до підприємства від ОСОБА_1 не надходило.
Відповідно до даних табелів обліку робочого часу за період із червня 2017 року по червень 2018 року підприємством здійснювався облік робочого часу позивача та з липня 2017 року в табелі наявні відмітки про відсутність позивачки на роботі. Факт відсутності на роботі не заперечується й позивачем, про що останньою вказано у доповненнях до позову.
16 липня 2018 року відповідачем направлено на адресу ОСОБА_1 повідомлення за вихідним № 116/1 про необхідність явки на роботу 25 липня 2018 року о 09-00 годині та про наслідки неявки у вигляді зільнення, яке отримано позивачкою 19 липня 2018 року.
Наказом відповідача № 84-К від 31 липня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ через прогул без поважних причин. 
23 листопада 2018 року ОСОБА_1 ознайомилася з наказом про звільнення та отримал свою трудову книжку.
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження ні підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання, ні сам факт порушення, невизнання або оспорювання права, свобод чи законних інтересів позивачки.
При цьому суд виходив з того, що позивачкою не доведено у встановленому законом порядку факту протиправної поведінки відповідача та тих обставин, на які вона посилається в своєму позові, зокрема, що позивачкунезаконно звільнено як одиноку матір дитини до 14-ти років, а також те, що позивачка працювала віддалено, оскільки матеріали справи не містять відомостей про зміну умов праці в порівнянні із тими, що були встановлені позивачу при прийомі на роботу.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду, які не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Згідно п.4 ч.1 ст.40 КЗпПУ трудовий договір може бути розірваний за ініціативою власника або уповноваженого ним органу у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
Відповідно до роз`яснень п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 6 листопада 1992 року при розгляді
                                                                        -  4  -
позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпПУ, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).
Отже, за змістом даної норми обов`язковою умовою звільнення працівника за прогул є його відсутність на роботі без поважних причин.
Вирішуючи спір в частині поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про доведеність факту прогулу, який мав місце з боку позивачки.
Однак, суд в достатній мірі не врахував викладені у позові та доповненнях до позову доводи позивачки щодо її статусу як одинокої матері, яка має дитину до 14-ти років, та надані нею докази на підтвердження своїх вимог.
Неправильне встановлення судом обставин справи потягло порушення норм матеріального права, зокрема незастосування при вирішенні спору ст.184 КЗпП України, яка підлягала застосуванню і яка встановлює заборону звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14-ти років з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, крім випадків повної ліквідації підприємства.
З урахуванням того, що звільнення за прогул (п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України) відноситься до підстав звільнення з ініціативи власникаабо уповноваженого ним органу, а також враховуючи статус позивачки як одинокої матері, яка має дитину віком до 14-ти років, звільнення останньої проведене відповідачем з порушенням закону.
Водночас, колегія суддів вважає, що неправильність висновків суду щодо підстав відмови у позові не призвела до неправильного вирішення спору.
Позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволенння з огляду на пропуск позивачкою строку звернення до суду та відсутність підстав для його поновлення.
Відповідно до положень ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
Згідно ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строку, установленого ст.233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлений ст.233 КЗпП України строк звернення до суду застосовується судом незалежно від заяви сторін і пропущення такого строку є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. У разі пропуску передбачених строків звернення до суду за вирішенням трудового спору суд з`ясовує не лише причини пропуску зазначеного строку, а й усі обставини справи, права та обов`язки сторін. При пропуску строку без поважних причин суд наводить у рішенні мотиви, чому він вважає неможливим його поновити, та зазначає, що відмовляє в позові саме з цих підстав.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду Українивід 06 квітня 2016 року справі у справі № 6-409цс6, де Верховний Суд України зазначив, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або
                                                                        -  5  -
вважає неможливим поновити порушений строк. 
Отже, встановлений ст.ст.233, 234 КЗпП України строк - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про поновлення на роботі, сплив якого є підставою для відмови у позові.
Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
З матеріалів справи вбачається, що позивачка ознайомилася з наказом про звільнення 23 листопада 2018 року і в цей же день отримала трудову книжку, що стверджується її підписом у наказі про звільнення та розпискою в особовій картці про отримання трудової книжки (а.с.153-154).
Звернувшись до суду 01 липня 2019 року, тобто більше ніж через сім місяців, позивачка пропустила встановлений законом місячний строк звернення до суду з моменту отримання наказу чи трудової книжки.
При цьому, позивачка не надала суду переконливих доказів про як про причини пропуску місячного строку, так і доказів про поважність таких причин.
За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що порушені права позивачки захисту не підлягають з огляду на пропуск позивачкою місячного строку звернення до суду без поважних причин та відсутністю підстав для його поновлення.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
У відповідності до ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на наведене мотивувальна частина рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні в частині визначення правових підстав відмови у задоволенні позову, з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка була фактично допущена до роботи дистанційно і фактично виконувала покладені на неї обов`язки, колегія суддів відхиляє як необгрунтовані.
Відповідно до наказу № 69-к від 20 червня 2012 року позивачку прийнято на роботу на наступних умовах роботи: робота основна, умови праці - нормальні, тривалість робочого дня - 8 годин з окладом 2500 грн. Наказ не містить виключень умов щодо роботи позивачки
                                                                        -  6  -
поза підприємством.
Матеріали справи не містять відомостей про зміну умов праці в порівнянні із тими, що були встановлені позивачці при прийомі на роботу. 
Відповідач категорично заперечує посилання позивачки на погодження з нею роботи на відстані і виконанн нею трудових обов`язків, що підтверджується його листами від 12 вересня 2017 року, 28 вересня 2017 року, 15 грудня 2017 року та 16 березня 2018 року щодо  повідомлення підприємства про причини відсутності позивачки на робочому місці, а також табелями обліку робочого часу за період із червня 2017 року по червень 2018 року про відсутність позивачки на робочому місці.
Посилаючись на вказані обставини позивачка всупереч положенням ч.3 ст.12 ЦПК ст.81 ЦПК України, які покладають на сторону обов`язок довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції належних, допустимих та достатніх доказів, у розумінні ст.77-80 ЦПК України, які б підтверджували як факт досягнення згоди між сторонами щодо її роботи на відстані, так і щодо виконання нею трудових обов`язків у такому режимі.
Посилання у скарзі на те, що суд порушив права позивачки, призначивши справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та позбавивши її права захистити свої інтереси особистою присутністю, безпідставні.
По-перше, згідно ч.4 ст.19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ що виникають із трудових відносин, а відтак суд правомірно розглянув дану справу в порядку спрощеного провадження.
По-друге, Голосіївський районний суд м.Києва створив учасникам процесу в даній справі належні умови для ознайомлення із рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів. Позивачка, аргументовано та змістовно виклала свою позицію у поданих нею процесуальних документах, зокрема у позовній заяві, доповненнх до позовної заяви, відповіді на відзив відповідача на позовну заяву, до яких додала числені додатки, що свідчить про релізаію нею процесуальних прав по доведенню своєї позиції суду в повному обсязі. Окрім того, кожен із учасників справи має право безпосередньо знайомитися із її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
По-третє, посилаючись на необхідність своєї особистої участі, позивачка не зазначає в апеляційній скарзі, які саме обставини чи докази вона мала намір особисто повідомити суду, окрім викладеного нею у процесуальних документах.
Викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи відповідача про законність звільнення позивачки, оскільки остання не подавала до підприємства відомостей про її статус як одинокої матері, а відтак відповідач не міг застосувати приписи ст.184 КЗпП України, безпідставні. Судом незаперечно встановлено, що позивачка є одинокою матір`ю, а запис про батька здійснено згідно ст.135 СК України. З огляду на наявність дитини у позивачки дані обставини підлягали з`ясуванню відповідачем при її звільненні.
Решта доводів як апеляційної скарги, так і відзиву на апеляційну скаргу враховані судом при зміні рішення.
Колегія суддів погоджується із рішенням суду в частині відмови у задоволенні позовних вимогпро стягнення нарахованої і невиплаченої заробітної плати та інших платежів в сумі 35200 грн.
Згідно із ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану роботу.
Судом встановлено, що позивачка робіт у відповідача не виконувала, заробітна плата 
                                                                        -  7  -
їй не нараховувалась у зв`язку із тим, що вона не з`являлась на робочому місці.
Відповідно до наданих відповдіачем табелів обліку робочого часу за період із червня 2017 року по червень 2018 року підприємством здійснювався облік робочого часу позивачки, зокрема з липня 2017 року в табелях обліку робочого часу наявні відмітки про відсутність позивача на роботі (а.с. 61-86).
Факт відсутності на роботі не заперечується й позивачкою, про що останньою вказано у доповнення до позову. При цьому відсутні докази про виконання позивачкою робіт, передбачених умовами трудового договору, поза межами підприємства не знайшов свого підтвердження.
Зважаючи на те, що позивачка роботи не виконувала і заробітна плата їй нараховувалася, суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні наведених позовних вимог.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 березня 2020 року у справі № 369/28/19, де Верховний Суд вказав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявності заборгованості у відповідача із виплати заробітної плати за вказаний період у зазначеному розмірі, а надані нею докази не є належними доказами в силу положень статті 77 ЦПК України.Сам по собі факт звільнення позивача з ПАТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах.
Указане узгоджується з правовим висновком, який викладений Касаційним цивільним судом у складі Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц.
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Оскільки апеляційний суд змінює судове рішення, але виключно у частині мотивів його прийняття, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -
 
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задоволити частково.
Рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 09 квітня 2020 року змінити в мотивувальній частині, виклавши її в редакції цієї постанови, в іншій частині це рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Головуючий 

Судді: