КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

№ справи: 753/11759/18-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/11972/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Колесник О.М. 
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В. 
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И  
 
03 листопада  2020 року Київський  апеляційний  суд в складі колегії суддів
           головуючого  - Немировської О.В. 
           суддів -  Чобіток А.О., Ящук Т.І.
розглянувши у порядку письмового провадження  цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за частину спільного сумісного майна в порядку поділу майна,
за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м.Києва   від 17 липня  2020 року, 
 
встановила:
у  червні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила припинити право спільної сумісної власності її та ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у шлюбі з 03.10.2009, на автомобіль марки «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , та стягнути на її користь з відповідача Ѕ частину його вартості - 104 000 грн.  В лютому 2019 року представник позивача уточнив позовні вимоги та просив поділити спільне сумісне майно подружжя шляхом стягнення компенсації за Ѕ частину. В листопаді 2019 року представник позивача подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути компенсацію в розмірі 87 476 грн. 60 коп.
Рішенням  Дарницького районного суду м. Києва  від  17 липня  2020 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 87 476 грн. 60 коп. Також було стягнуто з відповідача на користь позивача 874 грн. 77 коп. судового збору, 14 100 грн. витрат на правничу допомогу, повернуто частину судового збору - 165 грн. 23 коп.
Не погоджуючись із вказаним рішенням,  представник відповідача - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає  задоволенню з таких підстав.
При зверненні до суду з даним позовом, позивач зазначала, що  вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 03.10.2009. В період шлюбу за спільні кошти подружжя ними було придбано автомобіль марки  «Opel Vivaro», державний номерний знак НОМЕР_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ім`я відповідача. Через погіршення відносин вони вирішили розірвати шлюб, про що подали заяву до органу реєстрації актів цивільного стану. 06.06.2018 їй стало відомо, що без її згоди відповідач відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль. В зв`язку з цим вона просить припини право спільної сумісної власності на автомобіль та стягнути на її користь Ѕ частину його вартості - 87 476 грн. 60 коп.  
 Рішенням  Дарницького районного суду м. Києва  від  17 липня  2020 року позов було задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача 87 476 грн. 60 коп. в якості компенсації за Ѕ частину в спільному сумісному майні подружжя.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції  виходив з того, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, відчуження якого відповідач здійснив без згоди позивача, поділ в натурі є неможливим, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача Ѕ частина його вартості. Вартість автомобіля була визначена судом в сумі 174 935 грн. 20 коп. на підставі Висновку експерта №СЕ-1207-2-1081.19 судової автотоварознавчої експертизи від 12.04.2019.
Такий висновок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим по справі обставинам.
При ухваленні рішення суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та посилався на положення ст. 41 Конституції України, стст. 321, 364 ЦК України, стст. 54, 60, 63, 69, 70, 71  СК України. 
Як видно з матеріалів справи, сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 03.10.2009 у Лівобережному Відділі реєстрації шлюбів м.Києва з Державним центром розвитку сім`ї, про що було зроблено актовий запис №2196. 15.02.2013 на ім`я  ОСОБА_2 , було зареєстровано автомобіль марки «Opel Vivaro», 2007 року випуску, ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , державний номерний знак НОМЕР_1 .
Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
При розгляді справи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_3 вказував, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження придбання автомобіля за спільні кошти подружжя, а суд першої інстанції не з`ясував належним чином за які кошти було придбано вказаний автомобіль. Вказані доводи не спростовують висновку суду першої інстанції, про те, що спірний автомобіль є спільним сумісним майном подружжя, оскільки згідно зі статтею 60 СК України підлягає застосуванню презумпція спільності майна подружжя, а саме -  майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.  Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Тому саме на відповідача законом покладається обов`язок доведення факту придбання майна за його особисті кошти. Таких доказів зі сторони відповідача подано не було. 
Також є безпідставним посилання апелянта на той факт, що автомобіль було продано в період шлюбу, а тому він не є предметом поділу як спільне сумісне майно подружжя. Той факт, що продаж автомобіля було здійснено ще до розірвання шлюбу, не свідчить про те, що продаж автомобіля було здійснено  за згодою позивача. Посилання апелянта на положення ч. 2 ст. 65 СК України є невірним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, що потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації має бути нотаріально засвідчена. Постановою КМ України від 07 вересня 1998 р. № 1388 було затверджено Порядок державної реєстрації (перереєстрації),  зняття з  обліку автомобілів,  автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів,  мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів,  мотоколясок,  інших  прирівняних до них транспортних засобів  та  мопедів. Згідно п. 2  цей  Порядок є обов`язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов`язки та реалізують права таких  власників  у  межах наданих їм повноважень. 
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. 
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (чч. 1 та  2  статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 статті 364 ЦК України).
В чч. 1 та 2  статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній,  якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2  статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
Також в апеляційній скарзі представник відповідача вказує, що судом першої інстанції було допущено, на його думку, порушення норм процесуального права, яке полягає  в тому, що суд першої інстанції не допитав експерта, який проводив автотоварознавчу експертизу - ОСОБА_4 , відмовив в задоволенні його клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи,  оскільки у нього виникли сумніви щодо об`єктивності даного висновку та він не погоджується із визначеною експертом ціною.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 10, 11 постанови від 30 травня 1997 року № 8 «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», первинною є експертиза, при проведенні якої об`єкт досліджується вперше. Додаткова експертиза призначається після розгляду судом висновку первинної експертизи, коли з`ясується, що усунути неповноту або неясність висновку шляхом допиту експерта неможливо. Висновок визнається неповним, коли експерт дослідив не всі подані йому об`єкти чи не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання. Неясним вважається висновок, який нечітко викладений або має невизначений, неконкретний характер. В ухвалі про призначення додаткової експертизи суду необхідно зазначати, які висновки експерта суд вважає неповними чи неясними або які обставини зумовили необхідність розширення експертного дослідження. Повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. Висновок визнається неповним, коли експерт не дав вичерпних відповідей на порушені перед ним питання, у зв`язку з чим суд має обговорити питання про призначення додаткової або повторної експертизи залежно від обставин справи.
В  ст. 102 ЦПК України викладено вимоги до висновку експерта, яким є докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Зокрема, у висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. Також має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
У Відзиві на позовну заяву, який було подано представником відповідача в грудні 2018 року, було вказано, що позивач не надала доказів придбання автомобіля за спільні кошти подружжя, не довела факту дати відчуження автомобіля та його вартості, а визначена в позовній заяві вартість - 208 000 грн. ставиться під сумнів, в зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позову. Копія реєстраційної картки та відомості про перереєстрацію автомобіля були надані до справи представником позивача (а/с 7, 43).
В  січні 2019 року представник відповідача також  подав заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову та посилається на те, що позивач не довела придбання автомобіля за спільні кошти подружжя,  не погоджується з вартістю автомобіля та одночасно посилається на положення ч. 2 ст. 65 СК України.
В судовому засіданні 14.02.2019 за клопотанням представника позивача було призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено питання - яка середня ринкова вартість автомобіля, подібного за своїми технічними  характеристиками автомобілю марки «Opel Vivaro» 2007 року випуску та зазначено ідентифікаційний номер автомобіля, надано в розпорядження експерта матеріали цивільної справи, зазначено експертну установу, попереджено експерта про кримінальну відповідальність за ст. 384, 385 КК України, вирішено питання про оплату за проведення експертизи.
При вирішенні цього клопотання представник відповідача висловив свої заперечення, вказавши, що призначення експертизи є недоцільним, заперечував проти вказаної експертної установи, посилаючись на те, що він таку установу не знає.
Визначаючи вартість автомобіля, суд першої інстанції виходив з Висновку експерта №СЕ-1207-2-1081.19 судової автотоварознавчої експертизи від 12.04.2019, яка була виконана судовим експертом ОСОБА_4 , який працює в ТОВ «Судова незалежна експертиза», має вищу технічну освіту, кваліфікацію судового експерта-автотоварознавця за спеціальністю 12.2, внесений до Реєстру атестованих судових експертів. 
У Висновку експертом було вказано, що експертиза проводиться без огляду досліджуваного автомобіля за матеріалами справи. Вартість була визначена відповідно до даних «Бюлетеня автотоварознавця», випуск 106, квітень 2019 року. При цьому експерт зазначив, що така вартість визначається на дату проведення експертизи, тоді як судом не було зазначено в ухвалі про дату визначення вартості. Експертом було вказано у Висновку визначення термінів, що застосовуються, базу оцінки, що використовується для визначення вартості транспортного засобу, принципи оцінки, технічний огляд та ідентифікація транспортного засобу, де  було враховано, що  зазначений транспортний засіб з даним ідентифікаційним номером в 2013 році було переобладнано з вантажного в пасажирський. 
В судовому засіданні 23.06.2020 представник відповідача заявив клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи, на вирішення якої просив поставити питання - яка середня ринкова вартість, яка ринкова вартість та яка дійсна вартість вказаного вище автомобіля, а проведення експертизи доручити Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. В обґрунтування необхідності призначення експертизи представник відповідача посилався на лист з Міністерства юстиції України у відповідь на його звернення з приводу проведення рецензії Висновку експерта №СЕ-1207-2-1081.19 судової автотоварознавчої експертизи від 12.04.2019. При цьому представник відповідача вказав, що висновок викликає у нього сумнів, оскільки експерт дав відповідь на питання, яке не погоджувалось із замовником експертизи, не проводився технічний огляд автомобіля, експерт зазначив про переобладнання, що не відображено у Свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу, не зазначено тип транспортного засобу, не враховувався пробіг транспортного засобу, незрозуміло як визначався коефіцієнт ринку регіону і він не погоджується із визначеною експертом вартістю. 
В судовому засіданні 16.07.2020 представник відповідача також заявив клопотання про призначення повторної автотоварознавчої  експертизи та допит експерта, не вказуючи інших підстав. 
 Заявляючи в суді першої інстанції та в апеляційній скарзі клопотання про допит експерта ОСОБА_4 , апелянт не зазначає які саме обставини має пояснити експерт та в чому полягає неповнота його висновку. 
За положеннями ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. В даному випадку суд першої інстанції належним чином оцінив Висновок експерта та не знайшов підстав для його відхилення. 
Крім того, відповідач не був позбавлений права подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Також відповідач, заперечуючи проти визначеної позивачем вартості автомобіля, не вказував іншої вартості, що виключило можливість визначити вартість автомобіля за погодженням між ними без необхідності призначення автотоварознавчої експертизи.  
Згідно з чч. 1, 2 та 5  статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної  інстанції  залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, рішення було ухвалено судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому  апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення  без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382  ЦПК України, суд,
 
постановив:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення  Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2020 року -  без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.
 
Головуючий                                                
 
Судді