Ухвала
 
20 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 183/7541/18 
провадження № 61-13877ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., Лідовця Р. А.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 
ВСТАНОВИВ:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
 
На обґрунтування позову  ОСОБА_1 зазначив, що в період з 24 липня 2014 року до 31 жовтня 2018 року працював на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій КП «Новомосковськ водоканал».
 
31 серпня 2018 року він був попереджений письмово про майбутнє звільнення з посади, в зв`язку зі скороченням чисельності (штату) працівників. Звільнення, відповідно до наказу № 59-ОД від 31 серпня 2018 року, повинно було відбутися 01 листопада 2018 року.
 
Наказом № 285-к від 31 жовтня 2018 року  ОСОБА_1  був звільнений з посади заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій КП «Новомосковськ водоканал» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
 
Своє звільнення ОСОБА_1 вважає незаконним, оскільки підприємство йому не запропонувало наявну на підприємстві вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
 
У повідомленні про звільнення за вихідним № 928 від 31 серпня 2018 року йому була запропонована лише одна вакантна посада інженера-механіка, від якої він відмовився. В той же час  ОСОБА_1  наголошує, що в період з 01 вересня 2018 року до 31 жовтня 2018 року на підприємстві вивільнилася посада начальника відділу збуту, яка йому підходила за фахом, однак цю посаду йому не запропонували.
 
Крім того, ОСОБА_1 вказує про порушення відповідачем вимог статті     5-1 КЗпП України щодо правового захисту та сприяння у збереженні роботи, оскільки на момент звільнення йому виповнилося 55 років, а тому відповідно до вимог Законів України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» він має додаткові гарантії у сприянні щодо працевлаштування.
 
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року позов задоволено.
 
Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал».
 
Стягнуто з Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 листопада 2018 року по 20 лютого 2020 року у розмірі 353 084 гривні 19 копійок.
 
Стягнуто з Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» на користь держави судовий збір у розмірі 3530 гривень 84 копійки. 
Рішення в частині поновлення на роботі допущено до негайного виконання. 
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року - залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із правильності висновку суду про наявність правових підстав для задоволення позову як в частині поновлення на роботі, так і в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розрахованого за наявною в  матеріалах справи довідкою про розмір заробітної плати ОСОБА_1 
 
15 вересня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив змінити судові рішення в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу і стягнути на його користь 394 488 грн 71 коп. замість присудженої судовими рішеннями суми в розмірі 353 084 грн 19 коп.
 
Вказує, що суди здійснили неправильний розрахунок суми заробітної плати за час вимушеного прогулу, оскільки за період його відсутності з 01 листопада 2018 року до 20 лютого 2020 року на підприємстві відбулось підвищення посадових окладів.
 
Вважає, що суди ухвалюючи рішення про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу при розрахунку такого стягнення повинні були керуватися положеннями постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 (далі - Порядок №100), у  пункті 10 якого зазначено, що у випадку підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення.
 
Так, відповідно до оплати праці Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» за 2018 - 2019 роки, посадові оклади працівників підприємства встановлювалися із застосуванням Коефіцієнтів співвідношення місячних посадових окладів, до тарифної ставки, яка безпосередньо залежить від прожиткового мінімуму, встановленого законодавством для працездатних осіб. Таким чином, підвищення посадових окладів відбувалося не за окремими посадами за результатами праці окремих працівників, а для всіх без виключення працівників і підставою для таких підвищень тарифних ставок і посадових окладів було збільшення прожиткового мінімуму для працездатних осіб згідно закону. 
 
Іншою підставою касаційного оскарження рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року ОСОБА_1 вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема в ухвалі Верховного Суду України від 24 червня 2009 року у справі №6-2768св09, постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-203цс14, постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі «572/2429/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, (пункт  1  частини другої статті 389 ЦПК України). Зазначає, що про необхідність проведення коригування заробітної плати на коефіцієнти підвищень посадових окладів при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу свідчить наведена практика Верховного суду. 
 
Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду дійшла наступних висновків.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).
 
Частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу і може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у  відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень вбачається, що скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою і наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції.
 
Ухвалюючи оскаржуване рішення і задовольняючи позов у частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області виходив із того, що у випадку задоволення позовної вимоги про поновлення на роботі має ухвалюватися рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд першої інстанції дійшов висновку про поновлення позивача на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал», тому стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
Залишаючи без задоволення апеляційні скарги, суд апеляційної інстанції виходив із правильності висновку суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що з 24 липня 2014 року ОСОБА_1 працював на посаді заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал».
 
Профспілковий комітет Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» надав згоду на скорочення посад, у тому числі посади заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал», на засідання був запрошений і  ОСОБА_1 .
 
Наказом Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» від 31 серпня 2018 року № 59-ОД «Про внесення змін до штатного розкладу» з 01 листопада 2018 року в штатному розкладі «Керівників, професіоналів, фахівців» скорочено (виведено зі штату) посаду заступника начальника з загальних питань, інвестицій та інновацій Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал». 
 
31 серпня 2018 року ОСОБА_1 письмово повідомлений про звільнення з 01 листопада 2018 pоку у зв`язку із скороченням чисельності (штату) працівників.
 
Наказом Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» від 31 жовтня 2018 року № 285-К ОСОБА_1 звільнений з посади у зв`язку із скороченням штату працівників.
 
Судами попередніх інстанцій також установлено, що згідно із довідкою КП «Новомосковськ водоканал» ОСОБА_1 нарахована заробітна плата: за повний вересень 2018 року - 22 606 гривень; та за повно відпрацьований жовтень 2018 року - 22 606 гривень.
 
Заробітна плата ОСОБА_1 за вересень та жовтень 2018 року становила 45 212 гривень (22 606 грн + 22 606 грн) (за 42 робочих днів).
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій установили, що середньоденна заробітна плата позивача становила 1 076 гривень 47 коп.
 
Кількість робочих днів за період з 1 листопада 2018 року до 20 лютого 2020 року склала 327 робочих днів.
 
З огляду на викладене суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 1 листопада 2018 року до 20 лютого 2020 року склав 353 084 гривни 19 коп. (1 076,47 грн * 327 робочих днів).
 
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 Кодексу законів про працю (далі - КЗпП) України).
 
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
 
Статтями 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
 
У відповідності до частини другої статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який судом обчислюється, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.
 
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що середня заробітна плата позивачу обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, а саме за вересень 2018 року та жовтень 2018 року. 
 
У відповідності до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
 
Відповідно до пункту 10 Порядку № 100, зокрема, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. 
 
Відповідно до пунктів 6, 7 і 8 розділу IV Порядку №100, у випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у період, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком, здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). 
 
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
 
Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, враховуючи зазначені норми матеріального права, правильно встановив фактичні обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягненню на корить ОСОБА_1 підлягає сума у розмірі 353 084 грн 19 коп.
 
Посилання заявника на застосування судами першої та апеляційної інстанції норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в ухвалі Верховного Суду України від 24 червня 2009 року у справі №6-2768св09, постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-203цс14, постанові Верховного Суду від 22 травня 2019 року у справі «572/2429/15-ц, постанові Верховного Суду від 06 серпня 2019 року у справі №0640/4691/18, постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №804/8042/17, (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України), відхиляються касаційним судом, оскільки судові рішення у вказаних справах ухвалені за інших установлених судами обставин справи.
 
Верховний Суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах «Проніна проти України» (пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
 
Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та додержання норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судових рішень в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, Верховний Суд виходить із того, що у цій справі сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних правовідносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
 
Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. При цьому право на суд не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг, і такі обмеження не можуть зашкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 36 рішення у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року та пункт 27 рішення у справі «Пелевін проти України» від 20 травня 2010 року.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).
 
Оскільки оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є законними і обґрунтованими, ухваленими із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права й підстави для їх скасування у відповідній частині відсутні, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року необхідно відмовити. 
 
Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 05 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Новомосковськ водоканал» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                             Ю. В. Черняк
 
           І. А. Воробйова
 
          Р. А. Лідовець