ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 грудня 2020 року 
м. Київ
Справа №  910/12395/19 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий – Стратієнко Л.В.,
судді: Кондратова І.Д., Кролевець О.А.,
за участю секретаря судового засідання – Юдицького К.О.;

за участю представників:
позивача – не з`явився, 
відповідача – Пономаренко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Корпорації «Таско»,

на рішення Господарського суду міста Києва
(суддя – Гумега О.В.)
від 02.03.2020
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий – Владимиренко С.В., судді – Демидова А.М., Ходаківська І.П.)
від 22.09.2020, 

у справі за позовом Військової частини НОМЕР_1 
до Корпорації «Таско»
про стягнення 1 178 394,24 грн,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2019 року Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Господарського суду міста Києва з позовом до Корпорації «Таско» про стягнення 1 078 461,67 грн основного боргу, 24 616,58 грн 3% річних та 75 315,99 грн інфляційних втрат.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем умов договору зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016 щодо оплати вартості зберігання майна.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 у задоволенні позову відмовлено.

Приймаючи рішення, господарський суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні затверджені (підписані) сторонами акти виконаних робіт за спірний період, із зазначенням кількості майна відповідача на зберіганні та вартості зберігання такого майна. Вказав, що умови договору не містять встановленого розміру плати за зберігання, а нарахування відбувалось за відповідною формулою, а тому за відсутності вихідних даних відповідач не міг самостійно визначити розмір плати за зберігання. За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що 10-денний термін оплати вартості послуг зі зберігання майна за спірний період не наступив, в зв`язку з чим позовні вимоги є передчасними.

Постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 скасовано. Прийнято нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з Корпорації «Таско» на користь Військової частини НОМЕР_1 1    078 461,67 грн основного боргу, 24 209,48 грн  3% річних, 68 129,52 грн  інфляційних втрат. 

У жовтні 2020 року Корпорація «Таско» подала касаційну скаргу, в якій просить скасувати вказані рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 

Підставами для скасування судових рішень відповідач зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судами першої та апеляційної інстанції. 

Зазначає, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування частини 2 статті 13, частин 1, 2 статті 14, частини 1 статті 627, частини 1 статті 629, частини 1 статті 901, частини 1 статті 903, частини 1 статті 948, частини 1 статті 953 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 77, частини 1 статті 79, частини 1 статті 86, пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України у подібних правовідносинах відсутній.

Окрім того, підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд скаржника вказує пункти 1, 3, 4 частини третьої статті 310 Господарського процесуального кодексу України. Стверджує, що суди не дослідили зібрані у справі докази, встановили обставини на підставі недопустимих доказів та не врахували, що Військова частина НОМЕР_1 не виконувала свій обов`язок щодо повернення майна на вимогу поклажодавця.

У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає постанову апеляційного суду законною та обґрунтованою, просить залишити її без змін. Посилається на висновки Верховного Суду викладені у постанові від 23.04.2019 у справі №910/3169/18 у аналогічних правовідносинах. 

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши наявність зазначених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження судового рішення (п. п. 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи та заперечення проти неї, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження, порушене на підставі п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, необхідно закрити згідно з п. 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України, а касаційну скаргу, подану з підстави, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України - залишити без задоволення з огляду на таке.

У поданій касаційній скарзі відповідач, обґрунтовуючи наявність підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, вказав на відсутність висновку Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Проте обставини, які стали підставою для відкриття касаційного провадження відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не підтвердилися, адже Верховним Судом у справі № 910/3169/18 було викладено висновок щодо застосування норм права, зокрема ст. 174 ГК України, ст. ст. 11, 202, 626, 936, 946 ЦК України, у правовідносинах зберігання майна, зокрема щодо питання стягнення плати за зберігання майна.   

Так предметом позову у цій справі є вимога Військової частини НОМЕР_1 про стягнення з Корпорації «Таско» заборгованості з оплати послуг зі зберігання майна за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 за період з січня 2018 року по червень 2019 року.

Постановою Верховного Суду від 23.04.2019 у справі № 910/3169/18  залишено в силі постанову Північного апеляційного господарського суду від 05.02.2019, якою стягнуто з Корпорації «Таско» на користь Військової частини НОМЕР_1 2078100,35 грн боргу за тим же договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, проте за інший період (з лютого по грудень 2017 року).

Пунктом 4 ч. 1 ст. 296 ГПК України встановлено, що суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження виявилося, що Верховний Суд у своїй постанові викладав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, або відступив від свого висновку щодо застосування норми права, наявність якого стала підставою для відкриття касаційного провадження, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку, коли Верховний Суд вважає за необхідне відступити від такого висновку). Якщо ухвала про відкриття касаційного провадження мотивована також іншими підставами, за якими відсутні підстави для закриття провадження, касаційне провадження закривається лише в частині підстав, передбачених цим пунктом.

Зважаючи на те, що наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження після відкриття касаційного провадження, адже Верховний Суд у справі № 910/3169/18 виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, колегія суддів на підставі п. 4 ч. 1 ст. 296 цього Кодексу закриває касаційне провадження у справі № 910/12395/19 за касаційною скаргою Корпорації «Таско» в частині підстави, передбаченої п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.

Колегія суддів відхиляє аргументи скаржника, що обставини справи № 910/3169/18 є відмінними від обставин цієї справи, оскільки правовідносини у них є аналогічними - щодо зберігання майна за укладеним між сторонами договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, спори виникли з підстав несплати вартості зберігання за різні періоди, регулювання правовідносин здійснюється положеннями глави 66 ЦК України та договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016. У справі № 910/3169/18 та у цій справі № 910/12395/19 Корпорація «Таско» заперечувала проти позовів, посилаючись на невиконання Військовою частиною НОМЕР_1 її вимог про повернення майна. Обставини виконання вимог Корпорації «Таско» про повернення майна були предметом дослідження та оцінки у вказаних справах. 

Також Корпорація «Таско», посилаючись на пункти 1, 3, 4 ч. 1 ст. 310 ГПК України, зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, встановили обставини на підставі недопустимих доказів. Однак, такі доводи є безпідставними з огляду на таке.

Як встановлено господарськими судами попередніх інстанцій, 14.01.2016 між Корпорацією «Таско» (поклажодавець) та Військовою частиною НОМЕР_1 Міністерства оборони України (зберігач) укладено договір зберігання №05/01/ОРІС, умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає та зобов`язується зберігати вироби, надалі – майно, та повернути майно поклажодавцеві у схоронності згідно з умовами цього договору. Передача поклажодавцем зберігачу майна здійснюється за актами приймання-передачі (п. 1.1 договору). 

За умовами визначеними сторонами в п. 1.2 договору в процесі підготовки майна на зберігання та його відвантаження поклажодавцю зберігач проводить вантажно-розвантажувальні роботи. 

Майно, здане на зберігання поклажодавцем (п. 1.1 договору), не переходить у власність зберігача (п. 1.3 договору). 

За умовами, визначеними в п. 2.1.4 договору зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцю те ж саме майно в такому стані, в якому воно було прийняте на зберігання після закінчення терміну зберігання, або на першу вимогу поклажодавця, навіть якщо строк зберігання цього майна не закінчився. 

В п. 2.2 договору передбачено, що зберігач не має права користуватися майном, переданим поклажодавцем на зберігання.         

Поклажодавець зобов`язаний здійснювати зберігачу оплату за зберігання майна та за виконані вантажно-розвантажувальні роботи на умовах цього договору (п. 2.4.2 договору). 

Вартість послуг зберігача зі зберігання майна встановлюється відповідно до кількості майна та розраховується сторонами згідно з додатком №1 до цього договору (п. 3.1 договору). 

В п. 3.2 договору визначено, що поклажодавець зобов`язується сплачувати щомісячно вартість послуг зі зберігання майна зберігачу в 10-денний термін з дня затвердження сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг зі зберігання майна та надання зберігачем рахунку на оплату цих послуг. 

Поклажодавець здійснює оплату зберігачу послуг зі зберігання майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим договором до моменту його повернення (п. 3.2 договору).

Поклажодавець здійснює оплату зберігачу послуг за проведені вантажно-розвантажувальні роботи на підставі акту виконаних робіт та наданого рахунку. (п. 3.3 договору). 

Згідно з п. 4.2 договору майно вважається прийнятим на зберігання згідно з умовами цього договору з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна (додаток №2 до договору), в якому вказується перелік, кількість майна і його фактичний стан. 

Майно вважається поверненим поклажодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі майна (п. 4.3 договору). 

Термін зберігання майна – з терміну підписання акту приймання-передачі майна до надання поклажодавцем письмового повідомлення про його повернення (п. 5.1 договору). 

Додатком №1 до договору сторонами був погоджений розрахунок витрат на зберігання виробів, що передані Корпорацією «Таско» на зберігання, а саме: Сзб = (Соо+Св)/12 * Wпер/Wм, де Сзб – місячна вартість зберігання виробів, що передані Корпорацією «Таско»; Соо – кошторисна річна вартість утримання відділів зберігання; Св – кошторисна річна вартість утримання команди ВОХР; Wпер – загальний обсяг майна, що зберігається на технічній території військової частини, тонн; Wм - обсяг виробів, що передані Корпорацією «Таско», тонн. 

На виконання договору, відповідач передав позивачу на зберігання майно на підставі акту №1 прийому-передачі боєприпасів від 14.01.2016, акту №57 від 02.10.2017, акту прийому-передачі майна (боєприпасів) на відповідальне зберігання від 15.09.2016. 

Внаслідок власної оцінки доказів у справі судами встановлено, що станом на 11.01.2018 та по червень 2019 року включно, на технічній території військової частини зберігалось 360,933 тон майна відповідача, прийнятого на зберігання за договором, що підтверджується довідками позивача про наявність майна від 05.02.2018, 03.03.2018, 04.04.2018, 24.05.2018, 01.06.2018, 01.07.2018, 15.08.2018, 07.09.2018, 02.10.2018, 01.11.2018, 01.12.2018, від 04.01.2019, 01.02.2019, 01.03.2019, 01.04.2019, 02.05.2019, 03.06.2019, 03.07.2019, актом прийому-передачі боєприпасів №64 від 02.12.2017, актом прийому-передачі боєприпасів №67 від 19.12.2017, а також актом №1 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018 та актом №2 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018. 

З лютого 2018 року по червень 2019 року позивач надсилав на адресу відповідача акти виконаних робіт та рахунки на оплату (а.с. 58-147, т. 1), а саме рахунки № 2 від 05.02.2018, № 3 від 03.03.2018, № 4 від 05.04.2018, № 5 від 24.05.2018, № 6 від 04.06.2018, № 7 від 11.07.2018, № 8 від 16.08.2018, № 9 від 07.09.2018, № 10 від 02.10.2018, № 11 від 19.11.2018, № 12 від 03.12.2018, № 1 від 04.01.2019, № 2 від 04.02.2019, №3 від 04.03.2019, №4 від 02.04.2019, №5 від 02.05.2019, №6 від 03.06.2019, №7 від 01.07.2019, акти виконаних робіт №1/2 від 05.02.2018, №3 від 03.03.2018, №4 від 05.04.2019, №5 від 24.05.2018, №6 від 04.06.2018, №7 від 11.07.2018, №8 від 16.08.2018, №9 від 07.09.2018, №10 від 02.10.2018, №11 від 19.11.2018, №12 від 03.12.2018, №1 від 04.01.2019, №2 від 04.02.2019, №3 від 04.03.2019, №4 від 02.04.2019, №5 від 02.05.2019, №6 від 03.06.2019, №7 від 01.07.2019 та розрахунки оплати витрат на зберігання виробів, що передані на зберігання станом на 05.02.2018, 03.03.2018, 05.04.2018, 24.05.2018, 04.06.2018, 11.07.2018, 16.08.2018, 07.09.2018, 02.10.2018, 19.11.2018, 03.12.2018, 04.01.2019, 04.02.2019, 04.03.2019, 02.04.2019, 02.05.2019, 03.06.2019, 01.07.2019.             

Позивач надіслав на адресу відповідача супровідним листом від 10.06.2019 №912 претензію від 10.06.2019 №913 щодо оплати заборгованості за договором зберігання з січня 2018 року по квітень 2019 року у сумі 1 006 300,91 грн з відповідним розрахунком таких витрат на зберігання, відповідно до якого позивачем враховано загальний обсяг майна, що зберігається на технічній території військової частини у кількості 360,933 т. 

На спростування вимог про стягнення вартості послуг зберігання відповідачем надано суду документи листування сторін щодо повернення майна поклажодавцю. 

Так листом №80 від 16.01.2018 з метою зменшення фінансових витрат Корпорація «ТАСКО» просила підготувати для відвантаження боєприпаси, які зберігаються Військовою частиною НОМЕР_1 згідно з договором зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016.

Відповіддю на претензію-вимогу від 05.01.2018 №31, що отримана позивачем 02.02.2018, відповідач просив позивача повідомити дату та час можливого виконання умов договору, а саме можливість вивезення майна, яке перебуває на зберіганні. 

Листом №562 від 10.04.2018 відповідач повідомив позивача про те, що має намір розірвати договір зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016, оскільки вимоги про повернення майна залишені без відповіді. 

Про намір розірвати договір через неповернення майна відповідач надсилав лист №987 від 08.06.2018.

25.04.2018 відповідач надіслав на адресу позивача претензію №659 про зобов`язання повернути майно, передане за договором та актами №1 від 14.01.2016, від 15.09.2019, №57 та №58 від 02.10.2017.

Листом №2547/1 від 26.12.2018 відповідач вимагав негайного повернення майна Корпорації «Таско», що зберігається на території військової частини НОМЕР_1 . 

04.02.2019 відповідач надіслав позивачу вимогу №239 на виконання умов п. 2.1.4 договору та повернення майна, переданого на зберігання, разом з переліком майна. 

14.03.2019 за №525 відповідачем надсилались повідомлення про повернення та заява в порядку ч. 3 ст. 538 ЦК України, а 22.05.2019 вимога №1064 про повернення майна. 

Відповіді позивача на вказані листи матеріали справи не містять. При цьому, позивач вказував, що військова частина позбавлена можливості надавати відповіді на письмові звернення відповідача через відсутність у кошторисних призначеннях військової частини видатків на надсилання поштової кореспонденції. Разом з цим, позивач зазначав, що не заперечував щодо повернення майна, проте відповідач з невідомих причин не забрав майно згідно з договором зберігання, хоча представники відповідача перебували на технічній території військової частини у 2018 році та вилучали боєприпаси, які перебували на території позивача поза договором зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016, про що свідчать акти прийому-передачі (вилучення) майна №12 від 23.08.2018, №13 від 23.08.2018, №14 від 23.08.2018, №17 від 21.09.2018, №18 від 21.09.2018, №19 від 12.10.2018, №20 від 31.10.2018, №22 від 15.11.2018. 

Під час розгляду справи у суді першої інстанції 11.11.2019 відповідач також звертався до позивача з вимогою №2485 про повернення майна.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 938 ЦК України зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Відповідно до ст. 948 ЦК України поклажодавець зобов`язаний забрати річ від зберігача після закінчення строку зберігання.

Згідно з ст. 953 ЦК України зберігач зобов`язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Умовами договору зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016 передбачено, що поклажодавець зобов`язаний: забрати майно від зберігача після закінчення строку зберігання або на підставі письмового повідомлення зберігача до закінчення строку зберігання (п. 2.4.3 договору), забезпечувати транспорт під відвантаження майна (п. 2.4.4 договору). 

Пославшись на наведені правові норми та умови договору апеляційний суд, зробив висновок, що саме на поклажодавця покладено обов`язок з відвантаження майна, переданого на зберігання. Доказів на підтвердження вивезення майна або вчинення Військовою частиною НОМЕР_2 перешкод у вивезенні майна, яке перебувало на зберіганні за договором зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016, матеріали справи не містять. 

Відповідно до ч. ч. 3, 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов`язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання.

Умовами договору зберігання №05/01/ОРІС від 14.01.2016 сторони погодили, що поклажодавець здійснює оплату зберігачу послуг зі зберігання майна з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна за цим договором до моменту його повернення. Майно вважається повернутим поклажодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі майна (п. п. 3.3, 4.3 договору). 

З огляду на відсутність доказів повернення майна у встановленому договором №05/01/ОРІС від 14.01.2016 порядку, шляхом підписання акту приймання-передачі, апеляційний суд вказав, що у відповідача наявний обов`язок оплати послуг зі зберігання майна. 

Враховуючи фактичну кількість майна, що зберігається на технічній території військової частини та умови договору апеляційний суд вказав, що у відповідача наявне зобов`язання щодо оплати вартості послуг зберігання за договором на суму 1 078 461,67 грн. Окрім суми боргу, стягнув з відповідача 24 209,48 грн 3% річних та 68 129,52 грн інфляційних втрат, нарахованих позивачем у зв`язку з несвоєчасною оплатою наданих послуг зберігання майна.

Апеляційний господарський суд також прийняв до уваги викладені висновки та встановлені обставини при розгляді справи №910/3169/18 у аналогічному спорі між тими ж сторонами, проте за інший період виникнення заборгованості за зберігання майна Корпорації «Таско», де стягнуто суму боргу, що зберігалася на технічній території Військової частини НОМЕР_1 за договором зберігання №05/1/ОРІС від 14.01.2016. 

Обґрунтовуючи свою незгоду з наведеними висновками апеляційного суду, Корпорація «Таско», посилаючись на пункти 1, 3, 4 ч. 1 ст. 310 ГПК України, зазначає, що суди не дослідили зібрані у справі докази, встановили обставини на підставі недопустимих доказів, апеляційний суд протиправно відмовив позивачу у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі №906/89/20.

Стосовно доводів касаційної скарги Корпорації «Таско» у частині наявності підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України, який, зокрема відсилає до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України, колегія суддів зазначає таке.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Таким чином, за змістом пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України достатньою підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є не само по собі порушення норм процесуального права у виді недослідження судом зібраних у справі доказів, а зазначене процесуальне порушення у сукупності з належним обґрунтуванням скаржником заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 цього Кодексу.

Тобто процесуальний закон пов`язує право суду касаційної інстанції скасувати судове рішення з підстав недослідження зібраних у справі доказів за обов`язкової умови попереднього встановлення обґрунтованості підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 287 ГПК України.

Натомість скаржник не довів обґрунтованості заявленої у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 ГПК України, адже Верховний Суд у справі № 910/3169/18 виклав висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Вищевикладені обставини виключають можливість скасування судових рішень з цієї підстави.

Верховний Суд також відхиляє аргументи Корпорації «Таско» про необґрунтоване відхилення апеляційним судом клопотання відповідача про зупинення провадження у справі №910/12395/19 до набрання законної сили судовим рішенням у справі №906/89/20 за позовом Корпорації «Таско» до Військової частини НОМЕР_1 про зобов`язання вчинити певні дії шляхом повернення майна зі зберігання за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, яка розглядається у Господарському суді Житомирської області. 

Так, порядок та умови зупинення провадження у справі врегульовано нормами статей 227, 228 ГПК України в яких наведено перелік підстав, за яких суд, відповідно, зобов`язаний та має право зупинити провадження у справі. 

Згідно з пунктом 5 частини 1 статті 227 ГПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадку, зокрема, об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

За змістом пункту 4 частини 1 статті 229 ГПК України провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому пунктом 5 частини першої статті 227 цього Кодексу - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. 

Зупинення провадження в справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду з визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду.

Під неможливістю розгляду справи необхідно розуміти відсутність у господарського суду можливості самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, зокрема, у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Метою зупинення провадження в справі до розгляду іншої справи є виявлення обставин, підстав, фактів тощо, які не можуть бути з`ясовані та встановлені в цьому процесі, проте які мають значення для справи, провадження в якій зупинено. 

З огляду на вищевикладене апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність обставин, які свідчать про неможливість розгляду справи №910/12395/19 до вирішення справи №909/89/20, яка розглядається Господарським судом Житомирської області, оскільки Північний апеляційний господарський суду має можливість самостійно з`ясувати та встановити обставини виконання сторонами договору зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, зокрема в частині оплати вартості зберігання.   

Підлягають відхиленню і доводи скаржника про те, що апеляційний суд встановив обставини, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи на підставі недопустимих доказів, оскільки при визначені розміру заборгованості Корпорації «Таско» перед Військовою частиною НОМЕР_1 за договором зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 взяв до уваги надані позивачем акти виконаних робіт та рахунки на оплату за січень 2017 року по червень 2019 року, акт №1 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018 та акт №2 прийому-передачі боєприпасів (зняття з відповідального зберігання) від 10.01.2018 з огляду на таке.

Статтею 77 ГПК України визначено, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини 1 - 2 статті 91 ГПК України).

Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування. 

Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому, питання про належність доказів остаточно вирішується судом (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18, від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14).

Аргументи скаржника про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, а саме – встановлення судом  розміру плати за зберігання на підставі недопустимих доказів (на підставі непідписаних відповідачем актів виконаних робіт, рахунків на оплату, актів прийому-передачі боєприпасів) фактично є незгодою відповідача з оцінкою суду доказів у справі.

Як вбачається з матеріалів справи, судом апеляційної інстанції надавалась оцінка актам виконаних робіт, рахункам на оплату, актам прийому-передачі боєприпасів на предмет виконання Корпорацією «Таско» та Військовою частиною НОМЕР_1 договору зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016, зокрема з метою перевірки розміру плати за зберігання, заявленої до стягнення, встановлення моменту настання строків оплати, тощо. Така оцінка була здійснена судом в межах предмету доказування у справі, в сукупності з іншими доказами у справі, з врахуванням умов договору зберігання № 05/1/ОРІС від 14.01.2016. 

Апеляційним судом були вчинені необхідні дії з перевірки суми позовних вимог, якими виявлено неправильний їх обрахунок. Позов задоволено за уточненим розрахунком суду.

Вказані доводи касаційної скарги зводяться до намагання скаржника спонукати суд касаційної інстанції здійснити переоцінку доказів у справі щодо обставин зберігання  майна  за договором № 05/1/ОРІС від 14.01.2016 і встановити по новому фактичні обставини справи, визнавши доведеність скаржником фактів, покладених ним в основу касаційної скарги, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції відповідно до статті 300 ГПК України.

Отже, наведена скаржником підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 4 частини 2 статті 287 ГПК України та пунктами 1, 3, 4  частини 3 статті 310 ГПК України, також не отримала підтвердження під час касаційного провадження, що виключає скасування оскаржуваних судових рішень з цієї підстави.

Оскільки викладені у касаційній скарзі доводи про порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права під час ухвалення оскаржуваного судового рішення не знайшли підтвердження, Верховний Суд, переглянувши оскаржуване судове рішення в межах наведених у касаційній скарзі доводів, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, вважає, що оскаржувана постанова Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 ухвалена з додержанням норм процесуального та матеріального права, підстав для її зміни чи скасування немає.

З огляду на те, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, згідно з ст. 129  ГПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.  

Керуючись ст. ст. 296, 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

закрити касаційне провадження у справі № 910/12395/19 за касаційною скаргою Корпорації «Таско» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.03.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 в частині підстави, передбаченої пунктом 3 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України.

Касаційну скаргу Корпорації «Таско» в частині підстави, передбаченої пунктом 4 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України, залишити без задоволення, а постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.09.2020 у справі № 910/12395/19 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     Л. Стратієнко

Судді                                                                                                  І. Кондратова

                                                                                                       О. Кролевець