ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 553/1592/19  Номер провадження 22-ц/814/2590/20	Головуючий у 1-й інстанції Гольник  Л.В.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
Головуючого судді: Одринської Т.О.
Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення орендної плати,
за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_2 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2020 року, -
                                        ВСТАНОВИВ :
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ФОП ОСОБА_2 , в якій просила стягнути з відповідача заборгованість за договором нежитлового приміщення № 1 від 08.02.2018 року за період з 08.08.2018 року по 08.05.2019 року в сумі 90 000,00 грн.
       Позов мотивовано тим, що 08.02.2018 року між сторонами укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 08.08.2018 року, зі сплатою орендної плати у розмірі 10 000 грн. за місяць. Пунктом 4.2 договору сторони погодили, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про відмову від договору оренди після закінчення строку користування оренди протягом одного місяця, строк оренди і договір вважаються продовженими на той самий строк і на тих самих умовах. Вказує, що жодна із сторін не повідомила іншу сторону про припинення договірних відносин, а також сторони не укладали акт повернення нежитлового приміщення, а тому договір між сторонами було продовжено на тих самих умовах.
Станом на 08.05.2019 рік за вказаним договором оренди ФОП ОСОБА_2 має заборгованість по сплаті орендної плати, яку у добровільному порядку не сплачує, тому просила суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 про стягнення орендної плати – задоволено частково.
Стягнуто з Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати у сумі 60 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Стягнуто з Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 768,40 грн.
Рішення мотивовано тим, що відповідач не дотрималася вимог п. 4.2 договору оренди, не надала доказів того, що після закінчення строку, на який укладався договір, вона зверталася із заявою про відмову від договору оренди після закінчення строку його дії протягом одного місяця. Суд прийшов до висновку, що строк договору оренди було продовжено на той же строк та на тих же умовах, тобто до 08.02.2019 року.
З вказаним рішенням не погодилася ФОП ОСОБА_2 та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення районного суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
В доводах апеляційної скарги апелянт вказує, що судом першої інстанції позбавлено її права у можливості реалізувати своє право подати докази, якими обґрунтовуються заперечення проти позову. Зазначає, що рішення суду ухвалене на підставі лише доказів, наданих позивачем, чим порушено принцип змагальності.
Вказує, що орендоване приміщення нею було фактично звільнено 30.11.2018 року, про що було складено відповідний акт в присутності та за підписом свідків. 08.12.2018 року позивачу в присутності поліції було передано ключі від приміщення. Апелянт вважає, що нею було вжито всі необхідні дії, спрямовані на повернення об`єкту оренди, проте орендодавець ухилявся від виконання свого обовязку прийняти майно. Наголошує, що у справі відсутні докази того, що вона користувалася спірним приміщенням з серпня 2018 року по травень 2019 року, як зазначає позивач.
ОСОБА_2 посилається на те, що на етапі підготовчого судового засідання, нею надано суду для ознайомлення оригінал договору оренди приміщення, в якому вартість оренди становить 900 грн/місяць. Проте, судом було відмовлено в долученні його копії до матеріалів справи.
Вважає, що судом порушено принцим змагальності та розглянуто справу лише за доказами наданими позивачем.
10.12.2020 року ОСОБА_1 подано відзив на апеляційну скаргу на апеляційну скаргу. Проте, стаття 360 ЦПК України передбачає подання відзиву на апеляційну скаргу з дотриманням строків визначених ухвалою суду про відкриття провадження у справі. Судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі встановлено строк для подачі відзиву в строк до 08.12.2020 року. Поданий 10.12.2020 року ОСОБА_1 відзив не може бути прийнятий судом апеляційної інстанції до уваги, оскільки поданий з порушенням встановлених строків. Норами ЦПК України не передбачено поновлення судом строку на подання відзиву. 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.
Згідно із частинами 1, 2, 3  ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Установлено, що позивач, пред`явивши позов до відповідача про стягнення боргу з орендної плати, зазначала, що 08.02.2018 року між ОСОБА_4 (дошлюбне прізвище ОСОБА_5 ) та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 08.08.2018 року, зі сплатою орендної плати у розмірі 10 000 грн. за місяць. Після закінчення строку дії договору, жодна із сторін не повідомила іншу сторону про припинення договірних відносин. Вважала, що відповідач повинна сплати заборгованість по сплаті орендної плати з серпня 2018 року по травень 2019 року включно.
 На підтвердження її правовідносин  з відповідачем як орендодавця та орендаря позивачем надано копію договору оренди № 1 нежитлового приміщення від 08.02.2018 року, об`єктом оренди якого, є приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,3 кв.м. Пунктом 5.1 Розділу 5 розмір орендної плати за місяць, встановлюється в розмірі 158,48 грн за 1 м2, загальна сума 10 000 грн. за місяць. В орендну плату не входить оплата за комунальні послуги. Окрім того, надано копію акта приймання-передачі приміщення та матеріальних цінностей до договору оренди № 1 від 08.02.2018 року.
Зазначила, що відповідач у встановлені договором строки приміщення не звільнила, тому відповідно до умов договору строк його дії продовжився на тих самих умовах. Просила стягнути заборгованість по орендній платі у розмірі 90 000 грн. за період з серпня 2018 по травень 2019 року.
Відповідач, заперечуючи проти позову, подала відзив на позовну заяву, в якому факт укладення договору оренди нежитлового приміщення від 08.02.2018 року не заперечувала, проте відповідач зазначила, що згідно примірника оригіналу вказаного договору, який знаходиться в неї, відповідно до п. 5.1 розмір орендної плати за місяць встановлюється в розмірі 14,7 грн. за 1 кв. метр, загальна сума 900,00 грн. за місяць. Вказує, що орендну плату у розмірі 900,00 грн. вона сплачувалося кожного місяця орендодавцеві, зазначені обставини можуть бути підтверджені відповідними даними з податкової, оскільки згідно п. 5.7 договору оренди, ОСОБА_1 мала сплачувати податки до бюджету. Стверджує, що сама позивач ухилялася від обов`язку прийняти приміщення з оренди, ключі від якого, орендарем передано лише 08.12.2018 року в присутності поліції.
Згідно із частиною першою статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Згідно з частиною першою статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Згідно з вимогами статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною третьою статті 653 ЦК України встановлено, що в разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни.
Відповідно до статті 795 ЦК України передання наймачеві будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту починається обчислення строку договору найму, якщо інше не встановлено договором. Повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.
Тобто, законодавець передбачив загальне правило, за яким визначається як початок, так і припинення договірних правовідносин з оренди будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини).
Фактом початку та відповідно припинення правовідносин є підписання акта приймання-передачі нерухомого майна як від орендаря до орендодавця, так і від орендодавця до орендаря. Сторони можуть установити й інший момент відліку строку, однак цю обставину вони повинні узгодити та викласти у договорі оренди.
Сторонами у справі не заперечується, що відповідно до Розділу 4 договору оренди приміщення від 08 лютого 2018 року договір набирає чинності з 08.02.2018 року і діє по 08.08.2018 року. У разі відсутності заяви однієї із сторін про відмову від договору оренди після закінчення строку користування оренди протягом одного місяця, строк договору оренди і Договір оренди вважаються продовженими на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором з урахуванням змін на дату продовження договору, без укладення додаткових угод. 
Окрім того, вбачається, що пунктом 9.1 Розділу 9 договору, сторони визначили, що після закінчення строку дії договору або дострокового припинення даного договору орендар зобов`язується протягом 3 робочих днів, якщо інше не узгоджено сторонами, підготувати приміщення до передачі, звільнити приміщення та передати приміщення та майно орендарю за актом – приймання передачі.
Пунктом 10.1 договору сторонами погоджено, що договір може бути достроково припинений або розірваний у односторонньому порядку у випадку, в тому числі, затримці сплаті будь-яких платежів, що можуть виникати відповідно до даного договору, з умовою письмового повідомлення іншої сторони про дату розірвання договору не пізніше ніж за 30 днів до такого розірвання.
Колегія суддів дослідивши матеріали справи вважає, що правовідносини між сторонами щодо оренди спірного приміщення після спливу строку на який його укладено (до 08.08.2018 року), було продовжено, оскільки сторонами договору не дотримано визначеного законом та умовами договору порядку його припинення, а саме: відповідної заяви, про бажання припинити договірні відносини жодна зі сторін договору іншій стороні не надала, акт-приймання передачі сторонами договору не підписано. Відповідачем не надано належних доказів того, що орендоване приміщення нею було звільнено після 08.08.2018 року. Сторонами у справі не заперечується, що ключі від приміщення орендодавцеві було повернуто 08.12.2018 року, проте акт-приймання передачі не складався. 
Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості по орендній платі з 08.08.2018 по 08.02.2019, оскільки після передачі ключів від приміщення власнику, відповідач не мала можливості його використовувати.
Заперечуючи проти розміру орендної плати заявленої позивачем, відповідач посилалася на те, що має оригінал договору оренди № 1 нежитлового приміщення від 08.02.2018 року, в якому розмір орендної плати сторонами визначено 900 грн на місяць. Вказані доводи судом першої інстанції належним чином не перевірено, хоча в матеріалах справи наявні два примірника договору оренди № 1 нежитлового приміщення від 08.02.201року, об`єктом оренди якого є приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , які мають різні редакції п. 5.1 щодо розміру орендної плати, а саме: розмір орендної плати за місяць в одному визначено 10 000 грн. на місяць (а.с. 11-13), а в іншому 900,00 грн. за місяць (а.с. 55-57).
Судом першої інстанції відхилено клопотання представника відповідача про витребування з Державної податкової інспекції у м. Полтаві копії податкової декларації ОСОБА_3 за 2018 рік з огляду на те, що позивачем та представником позивача не заперечується той факт, що позивач не подавала податкову звітність, як фізична особа, щодо оренди майна, оскільки згідно п. 5.9 Договору всі податки і збори, які можуть виникнути з реалізацією даного договору сплачуються орендарем до відповідних органів влади. (а.с.108- 110)
Слід зазначити, що згідно вимог Податкового кодексу України ОСОБА_1 , як орендодавець по вказаному договору, є суб`єктом оподаткування. 
Статтю 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом.
Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.
Вимогами ст.170 Податкового кодексу України встановлено особливості нарахування (виплати) та оподаткування окремих видів доходів оподаткування доходу від надання нерухомості в оренду (суборенду, емфітевзис), житловий найм (піднайм). Об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу за повний чи неповний місяць оренди. Мінімальна сума орендного платежу визначається за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України, виходячи з мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомості з урахуванням місця її розташування, інших функціональних та якісних показників, що встановлюються органом місцевого самоврядування села, селища, міста, об`єднаної територіальної громади, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, на території яких вона розташована, та оприлюднюється у спосіб, найбільш доступний для жителів такої територіальної громади. Якщо мінімальну вартість не встановлено чи не оприлюднено до початку звітного (податкового) року, об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеного в договорі оренди.
Матеріали справи не містять будь-яких даних про розмір прибутку позивача отриманого за договором оренди нежитлового приміщення від 08.02.2018 року, з якого сплачувалися податки і збори за даним договором відповідно до вимог Податкового кодексу України.
При наявності в матеріалах справи двох однакових договорів, з відомостями про різний розмір орендної плати, та відсутності будь-яких об`єктивних даних з цього питання, не можливо визначити реальний розмір орендної плати.
Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених Кодексом.
За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Підставою для стягненення заборгованості по сплаті орендної плати є визначення її розміру, в свою чергу, позивачем не доведено, а судом першої інстанції не встановлено, реальний розмір орендної плати. 
Суду не надано належних та допустимих доказів, у розумінні вимог ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог, у зв`язку з чим, у задоволенні позову необхідно відмовити за його недоведеністю.
Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2020 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_2 про стягнення орендної плати - відмовити за його недоведеністю.
Відповідно до вимог ч. 13 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 необхідно стягнути судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1 350 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:
Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця  ОСОБА_2  – задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07 жовтня 2020 року – скасувати. Ухвалити нове.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про стягнення орендної плати – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 350 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текс постанови складено 10.12.2020 року

Головуючий суддя                         Т.В. Одринська 

Судді                                                                 В.П. Пікуль

                                                                               О.О. Панченко
Виготовлено з автоматизованої 
системи документообігу суду
10.12.2020
Помічник судді О.М. Жолонка