ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 р.	Справа № 440/1228/20	

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Чалого І.С.,
суддів: Подобайло З.Г. ,  Бершова Г.Є. ,
за участю секретаря судового засідання Олійник А.А.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.07.2020, головуючий суддя І інстанції: Н.Ю. Алєксєєва, м. Полтава, повний текст складено 09.07.2020 по справі № 440/1228/20
          за позовом        Товариства з обмеженою відповідальністю "Стукалівське"  
          до        Головного управління ДПС у Полтавській області                
          про визнання протиправними та скасування повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

 04 березня 2020 року позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Стукалівське" (надалі - ТОВ "Стукалівське), звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 27.11.2019 №0010791401, №0010801401.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 06.07.2020 позовні вимоги ТОВ "Стукалівське" задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 27 листопада 2019 року №0010801401.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 27 листопада 2019 року №0010791401.
Стягнуто на користь ТОВ "Стукалівське" витрати зі сплати судового збору в розмірі 9 721,91 грн. (дев`ять тисяч сімсот двадцять одна гривня дев`яносто одна копійка), витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Полтавській області.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення прийнято необґрунтовано, надано неповну та невірну правову оцінку обставинам справи та наявним у справі доказам, порушено норми процесуального - ст. 72, 90, 242 КАС України та матеріального права - п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України. Зазначає, що у разі виявлення, починаючи з 01.01.2017 помилок, допущених у податковій декларації з ПДВ з позначками "0121"-"0123" за звітні періоди до 01.01.2017, застосовуюся норми Податкового кодексу, чинні на дату виправлення таких помилок. При цьому, у рамках діючих норм ТОВ "Стукалівське" не можуть бути зменшені податкові зобов`язання з ПДВ, які не підлягали та фактично не були сплачені до бюджету у рамках дії спеціального режиму оподаткування.  Звертає увагу, що уточнюючи розрахунки до декларації  з ПДВ прийняті до контролюючого органу зі статусом перевірений, пройдено камеральну перевірку", але за результатами подання уточнюючого  розрахунку до податкової декларації з ПДВ за звітні податкові періоди до 1 січня 2017 року може лише задекларувати збільшення позитивного  значення різниці  між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, при цьому таке позитивне значення підлягає сплаті до бюджету у повному обсязі відповідно до норм ПК Україні, чинній на дату подання уточнюючого розрахунку. Також зазначає про нереальність господарських операції в перевіряемому періоді з контрагентом ТОВ "Черкаси Агро-Інвест", оскільки дослідивши ланцюг постання товару не встановлено походження товару, що свідчить про щтучне формування кредиту для ТОВ "Стукалівське". Судом першої інстанції не враховано, що товарно - транспортні накладні не правильно оформлені, до перевірки не надано довіреностей на отримання ТМЦ, відсутні підтвердження  перебування осіб, відповідальних за здійснення господарської операції, в місцях прийому - передачі. Також відповідач не погоджується з розміром стягнутих на користь позивача судових витрат на правову допомогу, оскільки жодних доказів, що відображають адвокатом дохід від наданої незалежної професійної діяльності не надано.  
Відповідно до ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача,  переглянувши справу за наявними у ній доказами та    перевіривши законність і обґрунтованість  рішення суду першої інстанції в межах  доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Судом першої інстанції встановлено  та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що  ТОВ фірма "Стукалівське" (ідентифікаційний код 37171063) зареєстроване юридичною особою 07.09.2010, номер запису про державну реєстрацію 15621020000000408. Станом на 18.07.2019 позивач перебуває на податковому обліку в ГУ ДФС у Полтавській області, Гребінківська ДПІ (Гребінківський район) та у період, який перевірявся, був платником фіксованого сільськогосподарського податку, податку на додану вартість.
В період з 27.06.2019 по 18.07.2019 (термін проведення перевірки продовжувався з 12.07.2019 по 18.07.2019 на підставі наказу ГУ ДФС у Полтавській області від 09.07.2019 №1789) ГУ ДФС у Полтавській області, на підставі направлень від 25.06.2019 №1938, №1939 та відповідно до наказу від 14.06.2019 № 1649, була проведена планова виїзна документальна перевірка ТОВ "Стукалівське" (код за ЄДРПОУ 37171063) з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, валютного за період з 01.01.2016 по 31.03.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.07.2018 по 31.03.2019.
За наслідками проведеної перевірки ТОВ "Стукалівське" відповідачем складений акт від 25.07.2019 №899/16-31-14-01-10/37171063, яким зафіксовані порушення:
- п. 44.1 ст. 44, п. 187.1 ст. 187, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.5, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1, 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України в результаті чого встановлено заниження податку на додану вартість по загальній декларації у сумі 304 383 грн, в т.ч. за березень 2017 року на суму 205 585 грн, за травень 2018 року на суму 63254 грн, за червень 2018 року на суму 14 663 грн, за березень 2019 року на суму 20 881 грн, та в результаті чого встановлено завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного  (податкового) періоду (рядок 21) всього у сумі 1 021 568 грн., в т.ч. за березень 2019 року всього у сумі 1 021 568 грн.;
- п.п. 1201.2 ст. 1201, п. 201.1, п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено не реєстрацію податкових накладних у ЄРПН в терміни, встановлені п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України в сумі 748 699 грн.
У зв`язку із встановленням в ході перевірки порушень вимог податкового законодавства, ГУ ДФС у Полтавській області винесено податкові повідомлення-рішення від 15.08.2019:
- №0010791401, яким ТОВ "Стукалівське" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковими зобов`язаннями в розмірі 304383 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 76095,75 грн.;
- №0010801401, яким ТОВ "Стукалівське" зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 1021568,00 грн;
- №0010811401, яким визначено суму у розмірі 374349,50 грн штрафної санкції, застосованої за відсутність складення та/або реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних протягом граничного строку податкових накладних/розрахунків коригування.
Із даними рішеннями позивач не погодився та оскаржив податкові повідомлення - рішення до ДПС України.
Рішенням ДПС України про результати розгляду скарги від 14.11.2019 №9486/6/99-00-08-05-01 скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 15.08.2019 №0010811401; податкові повідомлення-рішення ГУ ДФС у Полтавській області від 15.08.2019 №0010791401, №0010801401 в частині встановленого перевіркою заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість за грудень 2018 року на 748699,00 грн і у відповідній частині штрафні санкції, а скаргу - задоволено частково.
Згідно вищевказаного рішення ДПС України про результати розгляду скарги від 14.11.2019 №9486/6/99-00-08-05-01 ГУ ДПС у Полтавській області винесені податкові повідомлення - рішення від 27.11.2019:
- №0010791401, яким ТОВ "Стукалівське" збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість за податковими зобов`язаннями в розмірі 283502 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями в розмірі 70875,5 грн.;
- №0010801401, яким ТОВ "Стукалівське" зменшено розмір від`ємного значення суми податку на додану вартість на 293750 грн.
Не погодившись із податковими повідомленнями-рішеннями, позивач оскаржив їх до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що господарські операції між позивачем та його контрагентом мали реальний характер, діяльність позивача була спрямована на отримання економічної вигоди від підприємницької діяльності, підприємства ознак фіктивності на час здійснення господарської операції не мали, що зумовлює хибність висновків податкового органу. Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність порушення з боку підприємства порядку формування податкового кредиту, оскільки уточнюючі розрахунки прийнято податковим органом та дану суму знято з податкового кредиту позивача. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України від 02.12.2010 року № 2755-VI (із змінами і доповненнями) (далі також - Податковий кодекс України), яким, зокрема, встановлено вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу правомірності визначення та відображення позивачем у податковій звітності сум податкового кредиту за період з 01.01.2016 по 31.03.2019.
Щодо висновків суду першої інстанції про дотримання позивачем правил формування податкового кредиту  та наявності у позивача  права подати уточнюючі розрахунку до декларації з ПДВ, колегія суддів зазначає таке.
З огляду на матеріали справи, ТОВ "Стукалівке" займається діяльністю у сфері сільського господарства, а тому до 01.01.2017 перебувало на спеціальному режимі оподаткування діяльності у сфері сільського господарства.
ТОВ "Стукалівське" було включено податкову накладну №409 від 31.08.2016 на загальну суму 1027.926,90 грн., в т.ч. ПДВ 205 585,38 грн. виписану ТОВ "ВіДі-Пауер" (щодо придбаного автомобіля Jaguar) до податкової декларації №9172147052 від 19.09.2016 (спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства).
В подальшому, TOB "Стукалівське" щодо придбаного автомобіля Jaguar у лютому 2019 році подано уточнюючі розрахунки до декларації з ПДВ за серпень 2016 року, згідно з якими в розділі 2 "Податковий кредит" зменшено ряд. 10.2. та ряд 17 на суму 205585,00 грн, в розділі 3 "Розрахунки за звітний період" зменшено ряд. 19, ряд. 20, ряд. 21 на суму 205585,00 гривень.
За результатами поданого уточнюючого розрахунку до декларації з ПДВ за серпень 2016 року ТОВ "Стукалівське" було зменшено за вересень 2016 року, жовтень 2016 року, листопад 2016 року, грудень 2016 року ряд. 16 "Від`ємне значення, що включається до складу податкового кредиту поточного звітного (податкового) періоду", ряд. 17 "Усього за розділом II Податковий кредит", ряд. 19 "Від`ємне значення різниці між сумою ПЗ та сумою ПК у поточного звітного (податкового) періоду" та ряд 21 "Сума від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 9.1 + рядок 20.3 уточнюючого розрахунку) (переноситься до рядка 16.1 декларації наступного звітного (податкового) періоду)" на суму 205585,00 гривень.
Також, ТОВ "Стукалівське" було подано уточнюючий розрахунок до декларації з ПДВ за січень 2017 року, яким збільшено в розділі 2 "Податковий кредит" ряд. 10.1 колонка Б "Придбання виготовлення, будівництво, спорудження, створення) товарів/послуг та необоротних активів на митній території України" суму податкового зобов`язання на 205585,00 грн за рахунок придбання автомобілю Jaguar, суму ПДВ від вартості якого було включено до податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2016 року (спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства).
В апеляційній скарзі відповідач стверджує, що у рамках діючих норм ТОВ "Стукалівське" не можуть бути зменшені податкові зобов`язання з ПДВ, які не підлягали та фактично не були сплачені до бюджету у рамках дії спеціального режиму оподаткування.  Звертає увагу суду, що уточнюючи розрахунки до декларації  з ПДВ прийняті до контролюючого органу зі статусом перевірений, пройдено камеральну перевірку", але за результатами подання уточнюючого  розрахунку до податкової декларації з ПДВ за звітні податкові періоди до 1 січня 2017 року може лише задекларувати збільшення позитивного  значення різниці  між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, при цьому таке позитивне значення підлягає сплаті до бюджету у повному обсязі відповідно до норм ПК Україні, чинній на дату подання уточнюючого розрахунку.
З такими аргументами відповідача в апеляційній скарзі колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
До 01.01.2017 розділом V Податкового кодексу було встановлено можливість обрати спеціальний режим оподаткування ПДВ, відмінний від загального порядку оподаткування, резидентами, які провадять підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства.  
Згідно із зазначеним режимом оподаткування сума ПДВ, нарахована сільськогосподарським підприємством на вартість поставлених ним сільськогосподарських товарів/послуг власного виробництва, не підлягає сплаті до бюджету та повністю залишалася в розпорядженні такого сільськогосподарського підприємства для відшкодування податку за придбані товари/послуги, за рахунок яких сформовано податковий кредит, а за наявності залишку такої суми податку — для інших виробничих цілей. 
Зважаючи на те, що  з 01.01.2017 скасовано дію спеціального режиму оподаткування сільгоспвиробників, починаючи із податкової звітності за перший звітний (податковий) період 2017 року сільгоспвиробники повинні були  подавати до ДФС виключно податкову декларацію з позначкою "0110" за формою, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 28.01.2016 N 21, у якій відображатимуться розрахунки з бюджетом за усіма операціями такого сільгоспвиробника. При цьому, уточнення показників податкових декларацій з ПДВ з позначками "0121" - "0123", здійснюється за формою уточнюючого розрахунку до декларації "0110".
Відповідно до пункту 50.1 статті 50 Податкового кодексу України у разі якщо у майбутніх податкових періодах (з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу) платник податків самостійно (у тому числі за результатами електронної перевірки) виявляє помилки, що містяться у раніше поданій ним податковій декларації (крім обмежень, визначених цією статтею), він зобов`язаний надіслати уточнюючий розрахунок до такої податкової декларації за формою чинного на час подання уточнюючого розрахунку.
Згідно пункту 50.2 статті 50 Податкового кодексу України платник податків під час проведення документальних планових та позапланових перевірок (з урахуванням термінів продовження, зупинення або перенесення термінів її проведення) не має права подавати уточнюючі податкові декларації (розрахунки) до поданих ним раніше податкових декларацій з відповідного податку і збору за звітний (податковий) період, який перевіряється контролюючим органом. Це правило не поширюється на випадки, встановлені абзацом третім пункту 50.1 статті 50 цього Кодексу.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що платники податків наділені правом подавати уточнюючі розрахунки до закінчення граничного строку подання декларації за такий самий звітний період та до початку документальних планових та позапланових перевірок.
Відповідно до вищезазначеного 20.02.2019, 21.02.2019 та 27.02.2019 позивачем до органів ДФС було подано уточнюючі розрахунки до декларацій з ПДВ за період серпень 2016 - січень 2017 років.
За результатами уточнюючих розрахунків податкову накладну №409 від 31.08.2016 було виключено зі складу податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість за серпень 2016 року (спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства), та зі складу залишку від`ємного значення по податкових деклараціях з податку на додану вартість за серпень - грудень 2016 року (спеціальний режим оподаткування діяльності у сфері сільського господарства) та включено до складу податкового кредиту податкової декларації з податку на додану вартість "0110" за січень 2017 року.
Згідно із загальними деклараціями з податку на додану вартість в період серпень-грудень 2016 року сума від`ємного значення, що зараховується до податкового кредиту складала 302 грн. і в цей період залишалася незмінною.
Враховуючи викладене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про відсутність порушення з боку підприємства порядку формування податкового кредиту, оскільки уточнюючі розрахунки прийнято податковим органом та дану суму знято з податкового кредиту позивача.   
За результатами уточнюючих розрахунків сума ПДВ, яка підлягає до сплати до бюджету, не виникала та не зменшувалася. Зменшувалося лише від`ємне значення у періодах серпень - грудень 2016 року та відповідно у січні 2017 вирівнявся результат по декларації з ПДВ за січень 2017. Результат декларації за січень 2017 року становить 844492 грн. і включає: 302 грн. (із загальної декларації за 2016 рік), 616878 грн. (із спеціальної декларації за 2016 рік, після коригування), 205585 грн. (сума коригування, яка була вирахувана із спеціального режиму і донарахована в об`єднану декларацію за 2017 рік) і 21727 грн. (ПДВ за січень 2017 року).
Доводи відповідача в апеляційній скарзі  про можливість уточнення позивачем виключно суми позитивного значення податкового зобов`язання є безпідставними.
Слід зазначити, що відповідно до пункту 50 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України сума від`ємного значення за операціями з постачання сільськогосподарських товарів/послуг, визначених відповідно до пункту 209.7 статті 209 ПКУ, сформована платниками-сільгоспвиробниками, що до січня 2017 року застосовували спеціальний режим оподаткування відповідно до Податкового кодексу України, за результатами звітного (податкового) періоду за грудень четвертий квартал 2016 року, переносилася до податкової звітності наступного звітного періоду, в якій відображаються розрахунки з бюджетом.
У разі якщо в сільгоспвиробника за результатами здійснення сільськогосподарської діяльності за останній звітний (податковий) період перебування на спеціальному режимі було задеклароване від`ємне значення різниці між податковими зобов`язаннями і податковим кредитом (значення рядка 21 декларації), то такі суми податку, відповідно до пункту 49 підрозділу 2 розділу ХХ Кодексу, переносяться із податкової декларації з ПДВ із позначкою 0121 - 0123, 0130, поданої за останній звітний (податковий) період перебування на спеціальному режимі (грудень 2016 року/ІV квартал 2016 року), до податкової декларації з ПДВ із позначкою 0110 (рядок 16.1) за перший звітний період 2017 року (січень 2017 року/ І квартал 2017 року).
Колегія суддів акцентує увагу, що саме в цьому випадку якщо за результатами подання у 2017 році та надалі уточнюючого розрахунку до податкової декларації з ПДВ за звітні (податкові) періоди до 01.01.2017, збільшується позитивне значення різниці між сумою податкового зобов`язання та сумою податкового кредиту, таке позитивне значення підлягає сплаті до бюджету у повному обсязі відповідно до норм Кодексу, чинних на дату подання уточнюючого розрахунку.
Водночас в цій справі позивач, допустивши помилку під час формування податкової звітності, скористався правом, передбаченим   пунктом 50.1 статті 50 ПК України, щодо виправлення такої помилки шляхом подання уточнюючих розрахунків до декларації з ПДВ. 
Отже, відповідачем помилково не визнається право позивача на подання уточнюючих розрахунків до декларації з ПДВ та не враховується, що можливість уточнення позивачем виключно суми позитивного значення податкового зобов`язання  застосується у випадках  виконання приписів пункту 50 підрозділу 2 розділу XX Податкового кодексу України (випадки перенесення податкової звітності щодо задекларованого від`ємного значення різниці між податковими зобов`язаннями і податковим кредитом (значення рядка 21 декларації)).
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність дій позивача в частині формування податкового кредиту та правомірності подання уточнюючих розрахунків до декларації з ПДВ, що відбулося до початку  проведення перевірки. 
Доводи апеляційної скарги, які повністю дублюють  лист Державної фіскальної служби України у листі від 03.01.2017 N8/7/99-99-15-03-02-17 "Про скасування спеціального режиму оподаткування діяльності у сфері сільського та лісового господарства", в цій справі є недоречними та стосуються інших випадків подання податкової звітності.
Щодо висновків суду першої інстанції про реальність господарських операції ТОВ "Стукалівське" по взаємовідносинах з ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" щодо придбання насіння соняшнику та кукурудзи на загальну суму 2601666,68 грн, в т.ч. ПДВ 371666,68 гривень, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Приписами підпункту 14.1.181 статті 14 Податкового кодексу України встановлено, податковий кредит - це сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду, визначена згідно з цим законом.
Відповідно до підпункту 14.1.156 статті Податкового кодексу України, податкове зобов`язання - сума коштів, яку платник податків, у тому числі податковий агент, повинен сплатити до відповідного бюджету як податок або збір на підставі, в порядку та строки, визначені податковим законодавством (у тому числі сума коштів, визначена платником податків у податковому векселі та не сплачена в установлений законом строк).
Порядок формування податкового кредиту передбачений статтею 198 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.
Пунктом 198.2 статті 198 визначено, що датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Також, відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до пункту 198.6. статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Пунктом 200.1 статті 200 Податкового кодексу України встановлено, що сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. В свою чергу, право на віднесення сум податку до податкового кредиту, згідно пункту 198.1 статті 198 виникає, окрім іншого, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. При цьому, відповідно до пунктів 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за встановленою ставкою, протягом такого звітного періоду, окрім іншого, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 Кодексу).
У силу норм пунктів 44.1, 44.2 і 44.3 статті 44 Податкового кодексу України, для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Платники податків зобов`язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов`язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"         № 996-XIV від 16.07.1999 визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію; господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; витрати - зменшення економічних вигод у вигляді зменшення активів або збільшення зобов`язань, що призводить до зменшення власного капіталу (за винятком зменшення капіталу за рахунок його вилучення або розподілення власниками); економічна вигода - потенційна можливість отримання підприємством грошових коштів від використання активів.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Відповідно до частини 2 статті 9 вказаного Закону первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, для надання юридичної сили і доказовості первинні документи повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок. Крім того, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.
Суд зауважує, що відповідно до принципу офіційного з`ясування обставин справи податковий орган повинен доводити в суді фіктивність господарської операції як підстави для нарахування платникові податків податкових зобов`язань та правомірності прийняття свого рішення.
У той час, як на підтвердження фактичного виконання господарських зобов`язань позивачем повинно бути надано належним чином оформлені первинні документами та доведено, що укладені договори відповідають економічному змісту та діловій меті, а здійснені господарські операції спричинили зміни в структурі активів позивача.
В той же час, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а також недоліки в їх оформленні не можуть бути підставою для висновку про відсутність господарської операції та відмови у формуванні валових витрат (витрат) та податкового кредиту, якщо з інших даних вбачаються зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю.
Більше того, норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків на врахування витрат при визначенні оподатковуваного прибутку та право на податковий кредит при визначенні податкових зобов`язань з ПДВ від дотримання податкової дисципліни його контрагентом - постачальником товару (послуг), якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з фактичним придбанням товару (послуг), призначених для використання у його господарській діяльності та в оподатковуваних ПДВ операціях. Порушення постачальником товару (послуг) податкового законодавства не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (послуг) вимог закону щодо обліку витрат та формування податкового кредиту за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про його (покупця) обізнаність щодо протиправної податкової поведінки контрагента (постачальника) та про злагодженість дій між ними.
Такий висновок відповідає сталій практиці застосування Верховним Судом норм статей 134, 198 Податкового кодексу України, зокрема в постановах від 18.05.2018 у справі №П/811/1508/16, від 12.06.2018 у справі №802/1155/17-а, від 12.06.2018 у справі №826/11879/13-а, від 23.05.2018 у справі №2а-102/09/0770, від 24.09.2019 у справі №826/9039/16, від 18.11.2019 у справі №808/3356/17, від 17.09.2019 у справі №500/2733/18.
Досліджуючи зміст фінансово-господарських операцій позивача з контрагентом, податкові наслідки яких контролюючий орган поставив під сумнів, колегія суддів ураховує таке.
З огляду на матеріали справи, ТОВ "Стукалівське" в перевіряємому періоді в бухгалтерському та податковому обліку відобразило взаємовідносини з ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" щодо придбання насіння соняшнику та кукурудзи на загальну суму 2601666,68 грн, в т.ч. ПДВ 371666,68 гривень.
Так,      23.10.2017 між ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" (постачальник) та ТОВ "Стукалівське" (покупець) укладений договір поставки №23/10/1, згідно якого постачальник бере на себе зобов`язання передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію, на умовах СРТ відповідно до міжнародних правил "Інкотермс 2000", а покупець бере на себе зобов`язання прийняти і оплатити товар (а.с. 52 т. 1).
Крім того, 04.09.2018 між ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" (постачальник) та ТОВ "Стукалівське" (покупець) укладений договір поставки №04/09/1, згідно якого постачальник бере на себе зобов`язання передати у власність покупця сільськогосподарську продукцію, на умовах СРТ відповідно до міжнародних правил "Інкотермс 2000", а покупець бере на себе зобов`язання прийняти і оплатити товар (а.с. 53 т. 1).
Дослідивши первинні документи, виписані ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" на користь ТОВ "Стукалівське" в результаті здійснення у жовтні 2017 року, вересні 2018 року спірних господарських операцій, колегія суддів, які і суд першої інстанції, дійшла висновку про відсутність  для визнання їх такими, що не відповідають вимогам оформлення первинних документів бухгалтерської та податкової звітності.
Так, на підтвердження реальності транспортування придбаного ТОВ "Стукалівське" товару    до матеріалів справи долучено належним чином завірені копії товарно-транспортних накладних,   надано дані складського обліку, з яких вбачається оприбуткування товарів, придбаних у ТОВ "Черкаси Агро-Інвест", згідно яких відображено придбання та реалізацію товару по вказаних постачальниках, а операції по поставці в повному обсязі відображені в бухгалтерському обліку позивача. Також надано докази того, що придбаний товар у ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" зберігався на складі, який орендувався позивачем у ПАТ "Україна 1" згідно договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2016 №24-Н (/а.с.70 т.1). 
Матеріалами справи підтверджено, що з листопада 2016 року ТОВ "Черкаси Агро-Інвест" орендує земельні ділянки сільськогосподарського призначення, які використовуються товариством для здійснення підприємницької діляності (а.с. 49-51 т. 10.
На підтвердження оплати за отримані послуги перевезення в матеріалах справи містяться відомості щодо їх фактичної оплати.
Отже, сукупністю досліджених доказів підтверджується реальність господарських операції з придбання насіння соняшнику та кукурудзи у ТОВ "Черкаси Агро-Інвест".
Відповідно до пункту 5 наказу Міністерства фінансів України № 727 від 20.08.2015 "Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами" факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об`єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб`єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.
Відповідно до частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Оцінивши подані первинні документи за правилами статті 86 КАС України, колегія суддів уважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ці документи оформлені з дотриманням вимог чинного законодавства, містять необхідні для цілей оподаткування відомості про зміст та обсяг розглядуваних операцій.
Податковим органом, у свою чергу, не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Крім того, позивач не повинен нести відповідальність за дії чи бездіяльність своїх контрагентів. Порушення податкової дисципліни, вчинені контрагентами платника податку тягнуть відповідальність та негативні наслідки саме для цих осіб. Зазначені обставини не можуть бути підставою для позбавлення платника податку права на віднесення сум податку по операціях з контрагентами до складу свого податкового кредиту у випадку, коли він виконав усі передбачені законом умови стосовно отримання такого права та має необхідні документальні підтвердження його розміру.
При цьому, доводи відповідача в апеляційній скарзі щодо відсутності у контрагентів позивача матеріальних та трудових ресурсів, суд вважає неприйнятними, оскільки відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції та не свідчить про одержання необґрунтованої податкової вигоди покупцем, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27.02.2018 у справі №818/418/17.
У свою чергу, податкова інформація щодо контрагента по ланцюгу постачання не спростовує реальність господарських операцій між позивачем та його контрагентами, оскільки відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 21.02.2018 у справі №813/1497/17.
Верховний Суд визнає, що не підтвердження операцій за ланцюгом постачання, так само як і податкова інформація про інші порушення податкової дисципліни, допущені контрагентом платника податків або третіми особами у відносинах з контрагентом, не є свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку.
Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 02.04.2019 у справі №826/6245/18.
У постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі №813/4931/13-а, від 06.02.2018 у справі №802/4940/14 викладену правову позицію, згідно з якою податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку від дотримання його контрагентом податкової дисципліни та правильності ведення ним податкового або бухгалтерського обліку.
Відповідач ані до суду першої інстанції, ані в апеляційній скарзі не надав жодних доказів на підтвердження того, що позивач, як платник податку, діяв без належної обачності й обережності і йому було відомо про можливі порушення, які допускали його контрагенти, або що самостійною діловою метою здійснення господарських операцій з даними підприємствами було одержання позивачем податкової вигоди.
Тому, можливі порушення контрагентами позивача вимог податкового законодавства щодо відображення господарських операцій в податковому обліку та сплати податків спричиняє негативні наслідки саме для них, а не для позивача.
Суд апеляційної інстанції також акцентує увагу на принципі індивідуальної відповідальності за вчинене порушення (частина друга статті 61 Конституції України).
Слід зазначити, що податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.
Відтак, за умови не встановлення податковим органом наявності замкнутої схеми руху коштів, яка б могла свідчити про узгодженість дій позивача та його постачальника для одержання ним незаконної податкової вигоди, останнє не може зазнавати негативних наслідків внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу (постанова Верховного Суду від 09.03.2019 у справі №810/302/15).
На підстав викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем правомірно сформовано показники податкової звітності з податку на додану вартість, у зв`язку з чим твердження контролюючого органу в апеляційній скарзі про порушення позивачем вимог податкового законодавства є необґрунтованими та недоведеними.  
Аргументи відповідача в апеляційній скарзі про те, що ТОВ "Стукалівське" тільки документувалось господарські взаємовідносини виключно для манипулювання податковою звітністю, що призвело до завищення податкового кредиту з податку на додану вартість, є припущенням відповідача, а не достовірно встановленим фактом, підтвердженим належними доказами.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції  про протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Щодо висновку суду про наявність підстав  для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає таке.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 16 КАС України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво в суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Статтею 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з частиною третьою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої  статті 134 КАС України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини шостої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 КАС України).
За правилами частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Частиною сьомою вказаної статті передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 КАС України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ТОВ "Стукалівське" при зверненні до суду першої інстанції з даним адміністративним позовом було сплачено судовий збір у розмірі 9721 грн 91 коп, а також  гонорар адвокату за надання правничої допомоги у сумі 15000 грн.
Розмір понесених позивачем витрат в ході судового розгляду справи підтверджується належними та допустимими в розумінні КАС України доказами.
На підтвердження фактичного понесення зазначених витрат та їх розміру позивачем  також надано копії платіжних доручень, які відповідають вимогам частини другої статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-14 та підтверджують факт понесення витрат саме у цій справі.
В контексті наведеного суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що наведені вище положення законодавства покладають обов`язок доведення неспівмірності понесених витрат на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З огляду на це, відповідач, як особа, яка заперечує зазначений позивачем розмір витрат на оплату правничої допомоги, зобов`язаний був навести обґрунтування та надати відповідні докази на підтвердження його доводів щодо неспівмірності заявлених судових витрат із заявленими позовними вимогами. Водночас відповідачем як суб`єктом владних повноважень не надано доказів, як і не зазначено обставин, які б спростували співмірність розміру судових витрат із обсягом виконаних адвокатом робіт. Суд першої інстанції таких обставин також не встановив. Посилання відповідача в апеляційній скарзі про те, що жодних доказів, що відображають адвокатом дохід від наданої незалежної професійної діяльності не надано спростовується матеріалами справи.
За таких обставин, з огляду на доведеність позивачем реальності та підтвердження фактичного розміру понесених витрат на правничу допомогу та недоведеність відповідачем обставин понесення позивачем розміру витрат у меншому розмірі та/або неспівмірності таких витрат, колегія суддів уважає правильним висновок суду першої інстанції про задоволення заяви позивача щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи,   та стягнення таких витрат за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів, переглянувши справу, дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Полтавській області  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.07.2020  по справі                № 440/1228/20  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		І.С. Чалий	
Судді	   	З.Г. Подобайло    Г.Є. Бершов   	
Повний текст постанови складено  17.11.2020.