Ухвала
 
20 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/23375/17
провадження № 61-16927ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування майнової та моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв В. В., про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування майнової та моральної шкоди.
 
Позов мотивовано тим, що 06 квітня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 в особі його представника ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу № 8044/2017/406015 транспортного засобу, предметом якого є транспортний засіб марки «Hyundai» моделі І30, номер кузова НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .
 
Після укладення вказаного договору купівлі-продажу транспортний засіб було перереєстровано та присвоєно новий реєстраційний державний номер НОМЕР_4 .
26 липня 2017 року у зв`язку з відсутністю зазначено автомобіля за адресою проживання позивача, останній звернувся на гарячу лінію 102 з приводу зникнення його транспортного засобу. Пізніше до позивача звернувся представник Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» із пропозицію викупити транспортний засіб у банку, оскільки він знаходиться під заставою та на підставі виконавчого листа № 461/8689/15-ц, виданого на підставі рішення Галицького районного суду м. Львова, вилучений Виконавчою службою Печерського району без повідомлення власника автомобіля.
 
Відповідачі під час пошуку покупця знали, що на вказаний транспортний засіб є заборона на відчуження та претензії третіх осіб, однак умисно приховали таку інформацію та ввели його в оману.
 
Позивач зазначав, що ніколи б не придбав вказаний автомобіль, якби знав, що у відношенні до нього є заборона на відчуження, претензії третіх осіб та судові спори. На день укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу обтяження на нього було вилучено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В. В. У подальшому стало відомо, що дії нотаріус не проводив, у зв`язку з чим 12 квітня 2017 року подано заяву до Державного підприємства «НАІС» щодо встановлення фактів можливого несанкціонованого доступу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна із використанням ідентифікаторів доступу та до поліції.    24 жовтня 2017 року позивачем подано заяву до поліції за фактом шахрайства, на підставі якої відкрито кримінальне провадження.
 
Діями відповідача, які полягають у введенні позивача в оману та приховуванням істотної інформації від позивача, який є добросовісним набувачем, призвели до обмеження користування майном, а у подальшому і володінням, так як транспортний засіб вибув з володіння позивача поза його волею у порядку виконання судового рішення, останньому завдано моральну шкоду.
 
Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд визнати недійсним договорів купівлі-продажу транспортного засобу, застосування наслідків недійсності правочину шляхом стягнення із ОСОБА_4 коштів, сплачених за недійсним правочином, стягнення із відповідачів на його користь 24 600,00 грн на відшкодування майнової шкоди та 100 836,00 грн на відшкодування моральної шкоди. 
 
Заочним рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 26 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2017/406015, укладений 06 квітня 2017 року між ОСОБА_4 , від імені якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти, сплачені за недійсним правочином, у сумі 201 673,00 грн, 24 600,00 грн на відшкодування майнових збитків. Стягнуто з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 солідарно на користь ОСОБА_1    100 836,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Задовольняючи позов у частині вимог про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу № 8044/2017/406015, укладеного 06 квітня 2017 року, недійсним та стягнення коштів за ним, суд першої інстанції виходив з того, що сукупність встановлених обставин дає достатні підстави вважати, що продавець та його довірена особа знали про те, що відчужуваний автомобіль є заставним майном та на нього звернуто стягнення за рішенням суду, проте з метою укладення договору вони не лише приховали цей факт від покупця, а й надали підроблені документи на право вчинення правочину.
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення із ОСОБА_4 на користь позивача 24 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з того, що вказані кошти сплачені позивачем за ремонт транспортного засобу.
 
Задовольняючи позов у частині вимог про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив зі ступеню тяжкості вини відповідачів та глибини моральних страждань позивача.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 26 вересня 2018року в частині стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 солідарно на користь ОСОБА_1 100 836,00 грн на відшкодування моральної шкоди змінено шляхом зменшення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 із 100 836,00 грн до 3 000,00 грн з кожного. У іншій частині рішення суду залишено без змін.
 
Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що визначений місцевим судом розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної позивачу неправомірними діями відповідачів, не відповідає вимогам розумності та справедливості, а тому підлягає зміні шляхом його зменшення із 100 836,00 грн до 3 000,00 грн.
11 листопада 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення у частині зменшення розміру відшкодування моральної шкоди та залишити в силі рішення суду першої інстанції у цій частині. 
 
Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У поданій касаційній скарзі заявниця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не наводить передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судового рішення. Саме по собі посилання у касаційній скарзі на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права без зазначення на обґрунтування випадків (випадка), перелічених у пунктах 1, 2, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, не є виконанням вимог процесуального закону (пункт 5 частини другої статті 392 ЦПК України) щодо обов`язкового зазначення у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження.
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявниця не виконала вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, така скарга підлягає поверненню заявниці.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лосєв Володимир Володимирович, про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним, застосування наслідків недійсності правочину та відшкодування майнової та моральної шкоди повернути заявниці.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак