ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 676/4400/19
Провадження № 22-ц/4820/1601/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
секретаря: Шевчук Ю.Г.,
за участю представників сторін,
розглянувши відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 серпня 2020 року (суддя Швець О.Д.) за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача Жванецька сільська рада, приватний нотаріус Ткачук Алла Олексіївна, про скасування рішення, свідоцтв та визнання права власності на частку в колгоспному дворі,
в с т а н о в и в :
У липні 2019 року ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи Жванецька сільська рада, приватний нотаріус Ткачук Алла Олексіївна, про скасування рішення, свідоцтв та визнання права власності на частку в колгоспному дворі.
В обґрунтування позову вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько  ОСОБА_4 . Після смерті батька сторони по справі прийняли спадщину, оскільки на день її відкриття проживали разом з ним в житловому будинку  АДРЕСА_1 . Вказаний будинок станом на 15 квітня 1991 року відносився до колгоспного двору, членами якого були: позивач та його батьки    ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Зазначає, що після смерті батька відкрилась спадщина лише на частку будинку, яка належала йому в колгоспному дворі. Однак, на початку літа 2019 року йому стало відомо, що до ОСОБА_2 , яка 09.04.2019 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане приватним нотаріусом Ткачук А.О., відповідно до якого ОСОБА_2 перейшло право власності в порядку спадкування на все вищезазначене домоволодіння, без вирахування частки в колгоспному дворі позивача. Свідоцтво про право власності видане на ім`я батька ОСОБА_4 було видане 31.03.2008 р., на підставі рішення Рудської сільської ради № 27 від 28.02.2008 р., без урахування правил, які діяли на час видачі таких документів, тобто без урахування його права на 1/3 частку в колгоспному дворі. 
Посилаючись на зазначене, просив скасувати рішення Рудської сільської ради № 27 від 28.02.2008 р. про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 ; визнати недійсними свідоцтво САВ № 568072 від 31.03.2008 р. про право власності на нерухоме майно на ОСОБА_4 на домоволодіння по АДРЕСА_1 , свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_2 , № 149 від 09.04.2019 р., видане ОСОБА_5 , приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1806315768224; визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/3 частину домоволодіння (колишнього колгоспного двору) по АДРЕСА_1 .
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 серпня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Скасовано рішення Рудської сільської ради за №27 від 28.02.2008 р. про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 . Визнано частково недійсним свідоцтво САВ№568072 про право власності на нерухоме майно видане 31.03.2008 р. виконавчим комітетом Рудської сільської ради на домоволодіння по АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 . Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ОСОБА_2 , №149, видане 09.04.2019 р. приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О., за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1806315768224. Визнано за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності на майно в розмірі 1/3 частині в колгоспному дворі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 з кожного по 1152, 60 грн. судового збору.
У своєму рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на належну йому 1/3 частку в колгоспному дворі, а отже свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 підлягає визнанню в цій частині недійсним. За цих же обставин суд дійшов висновку про скасування рішення виконавчого комітету Рудської сільської ради №27 від 28.02.2008 року, та визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на домоволодіння від 28.02.2008 року. 
В апеляційній скарзі відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просять рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 , судові витрати покласти на позивача.
В обґрунтування скарги зазначали, що висновки суду першої інстанції про належність спірного будинковолодіння до колгоспного двору та про членство в колгоспі ім.Калініна ОСОБА_4 є помилковими, не підтверджені допустимими доказами. Відповідачі стверджують, що ОСОБА_4 не був членом колгоспу, а лише знаходився у трудових відносинах із вказаним колгоспом. Належним та достатнім доказом наявності членства в колгоспі мало б бути відповідне рішення загальних зборів колгоспників колгоспу, яке по відношенню до ОСОБА_4 не приймалося. Крім того, на думку апелянтів, судом першої інстанції не могло бути застосовано положення п.4 ч.1 ст.268 ЦК України щодо непоширення позовної давності на спірні правовідносини, оскільки вказана норма втратила чинність у 2011 році.
В судовому засіданні представник апелянтів ОСОБА_6 підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Треті особи Жванецька сільська рада, приватний нотаріус Ткачук Алла Олексіївна в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надійшли заяви про розгляд справи без їх участі.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до вимог п.3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Фактичні обставини справи встановлені судом 
Згідно з погосподарською книгою №9 за період 1991-1995 років в с.Гаврилівці особовий рахунок НОМЕР_1 житловий будинок з погосподарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 станом на 15.04.1991 року належав до типу колгоспного двору.
Указаний житловий будинок належав на праві спільної сумісної власності членам колгоспного двору, якими були ОСОБА_4 , 1936 року народження, голова сім`ї, ОСОБА_1 , 1941 року народження, дружина, ОСОБА_3 , 1965 року народження, син.
Рішенням №27 засідання виконкому сільської ради від 28.02.2008 року с.Руда, за заявою ОСОБА_4 оформлено право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 .
На підставі вищезазначеного рішення ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності на буд. АДРЕСА_1 , де зазначено частка 1/1.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_2 від 01.04.2019 року.
09 квітня 2019 року приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського районного нотаріального округу Ткачук А.О. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я ОСОБА_2 , яка є спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 і складається з житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями під номером АДРЕСА_1 .
Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року.
Колгоспний двір - це сімейно-трудове об`єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.
Його створення і діяльність врегульовувалось положеннями 120-127 ЦК Української РСР 1963 року.
Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.
Закон Української РСР «Про власність», який набув чинності 15 квітня 1991 року, не містив поняття «колгоспний двір» і закріпив загальні положення щодо права власності на майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї.
Відповідно до статті 17 цього Закону майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.
06 січня 1994 року набрав чинності Закон України від 16 грудня 1993 року № 3718-XII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким виключено з ЦК Української РСР статті 120-127, які врегульовували створення та діяльність колгоспного двору, і статтю 563 щодо спадкування майна колгоспного двору.
У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року).
До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.
Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР 1963 року передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.
Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.
З матеріалів справи вбачається, що згідно записів у погосподарських книгах АДРЕСА_1 за 1991-1995 року особовий рахунок № НОМЕР_1 спірне домоволодіння відноситься до суспільної групи господарств - колгоспний двір.
В будинку, зареєстрованому на ім`я ОСОБА_4 , місце роботи колгосп ім.Калініна зоотехнік, позивач зареєстрований та проживав станом на 15.04.1991 року.
Згідно довідки виконавчого комітету Жванецької сільської ради № 181 від 23.10.2019 року станом на 15.04.1991 року ОСОБА_4 був головою і членом колгоспного двору в АДРЕСА_1 . До складу сім`ї станом на 15.04.1991 року входили: ОСОБА_1 , дружина, ОСОБА_3 , син.
За таких обставин, вирішуючи спір суд першої інстанції правильно виходив з того, що спірне домоволодіння має статус колгоспного двору, про що зазначено у погосподарський книгах.
Доводи апеляційної скарги, щодо того, що спірне домоволодіння не було колгоспним двором не спростовують зазначених висновків суду, оскільки згідно з п.20 Вказівок по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при раді Міністрів СРСР від 12 травня 1985 року, якщо у виконкомі сільської ради виникають спірні випадки при визначенні суспільної групи господарства, то питання передаються на розгляд виконкому районної ради. У зв`язку із цим, самовільне, усупереч записам погосподарської книги сільської ради, віднесення господарства до іншої суспільної групи, є неправильним.
При поділі майна, яке є спільною власністю колгоспного двору, необхідно виходити з принципу рівності часток усіх колишніх членів двору.
Системний аналіз вищезазначених правових норм та письмових доказів у справі дають підстави для висновку, що позивач не втратив право на спірне майно, яке належало колгоспному двору, тому має право на 1/3 частку спірного майна. Неоформлення права власності документально не позбавляє його права на належну йому частку майна.
Оскільки ОСОБА_2 , як спадкоємиці за заповітом, після смерті ОСОБА_4 04.09.2019 року видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все спірне домоволодіння, без врахування 1/3 частки ОСОБА_3 в колгоспному дворі, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визнання такого свідоцтва частково недійсним та визнання за позивачем права власності на майно в розмірі 1/3 частині в колгоспному дворі, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Як вбачається із матеріалів справи, про порушення свого права позивач дізнався після оформлення спадщини за заповітом ОСОБА_4 , ОСОБА_2 .. Між сторонами існують складні психологічні відносини та непорозуміння з приводу як користування житлом, так і його володінням.
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що в даному випадку строк позовної давності слід рахувати з моменту, коли позивач дізнався про невизнання відповідачами його права на частку будинку, тому право на звернення до суду позивач не пропустив.
Що стосується позовних вимог про скасування рішення Рудської сільської ради № 27 від 28.02.2008 р. про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 на ОСОБА_4 ; визнання недійсним свідоцтва НОМЕР_3 від 31.03.2008 р. про право власності на нерухоме майно на ОСОБА_4 на домоволодіння по АДРЕСА_1 то висновок суду першої інстанції про їх задоволення є помилковим.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       За змістом ст.5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності, тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів особи.
       Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) у справі Chahal v. the United Kingdom (заява №22414/93, п. 145, рішення від 15 листопада 1996 року) вказав, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань (див. рішення у справі Vilvarajah and Others v. the United Kingdom; заяви №№13163/87, 13164/87, 13165/87, 13447/87, 13448/87 52854/99, п. 122, від 30 жовтня 1991 року).
       Також ЄСПЛ неодноразово зазначав (справа Afanasyev v. Ukraine, заява №38722/02, п. 75, рішення від 5 квітня 2005 року), що стаття 13 Конвенції гарантує доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасники мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (див. рішення у справі Aydin v. Turkey від 25 вересня 1997 року п. 103 та рішення у справі Kaya v. Turkey від 19 лютого 1998 року, п. 106).
       Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення – гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
       Звертаючись до суду з позовом про захист порушеного права, позивач посилався на те, що свідоцтво про право власності видане на ім`я батька ОСОБА_4 31.03.2008 р., на підставі рішенням Рудської сільської ради № 27 від 28.02.2008 р., без урахування правил, які діяли на час видачі таких документів, тобто без урахування його права на 1/3 частку в колгоспному дворі, а тому просив скасувати рішення сільської ради №27 та видане на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Та просив скасувати рішення та свідоцтво про право власності на нерухоме майно.
        Однак, задоволення цих вимог не призведе до поновлення порушеного права позивача.
        Заявляючи такі позовні вимоги, позивачем обрано неефективний спосіб захисту порушеного цивільного права, внаслідок чого заявлені ним позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.
Зважаючи на зазначене, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про скасування рішення Рудської сільської ради за №27 від 28.02.2008 року про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнання частково недійсним свідоцтва САВ№568072 про право власності на нерухоме майно видане 31.03.2008 року виконавчим комітетом Рудської сільської ради підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В решті рішення суду - залишити без змін.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За частиною 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Оскільки позовна заява ОСОБА_3 , та апеляційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, сплачений позивачем судовий збір, та витрати відповідачами за подання апеляційної скарги підлягають відшкодування пропорційно до розміру задоволених вимог.
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 576 грн. (1152 грн.?2, враховуючи 50% задоволених позовних вимог та наявність другого відповідача).
Враховуючи що відповідно до квитанції на суму 1728,90 грн. (а.с. 181) та квитанції на суму 2881,10 грн. (а.с. 195) витрати за подання апеляційної скарги понесені і ОСОБА_2 , з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 з урахуванням ч.10 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1729,20 грн.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд – 
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 05 серпня 2020 року в частині скасування рішення Рудської сільської ради за №27 від 28.02.2008 року про видачу свідоцтва про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та визнання частково недійсним свідоцтва САВ№568072 про право власності на нерухоме майно видане 31.03.2008 року виконавчим комітетом Рудської сільської ради скасувати та змінити розподіл судових витрат.
Ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В решті рішення залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 576 грн.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір - 1729,20 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 жовтня 2020 року.

Судді:                                                                  Т.О. Янчук

                                                                       А.В. Купельський

                                                                               О.І. Ярмолюк