ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2020 року 
м. Київ
справа №804/4754/17
адміністративне провадження №К/9901/48217/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
судді-доповідача - Радишевської О.Р.,
суддів - Кашпур   О.В., Уханенка С.А.,
розглянувши в попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу №804/4754/17 
за позовом  ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії, провадження в якій відкрито
за касаційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018   року, ухвалену в складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка   В.Є., суддів Іванова   С.М., Панченко О.М.,
УСТАНОВИВ:
І. Обставини справи
1.           ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі - відповідач-1, ДМС України) та Головного Управління Державної міграційної служби України у Дніпропетровській області (далі - відповідач-2, ГУ ДМС України у Дніпропетровській області) з вимогами: визнати протиправним і скасувати наказ ДМС України від 08.06.2017 №149 у частині повного скасування рішення Управління адміністративної служби міліції Управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області (далі - Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області) від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 і визнання недійсним на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.09.2001, серії НОМЕР_7 від 28.11.2003 та серії НОМЕР_8 від 14.04.2014; рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 уважати дійсним і залишити без змін; зобов`язати ГУ ДМС України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання на території України у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
2.          На обґрунтування позову позивачка зазначила, що відповідачем-1 протиправно та всупереч вимог чинного законодавства наказом від 08.06.2017 №149 було скасовано рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 і визнано недійсними посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 26.09.2001, серії НОМЕР_7 від 28.11.2003 та серії НОМЕР_8 від 14.04.2014.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3.          16 березня 2017 року позивачка звернулася до Тернівського міського сектору ГУ ДМС України у Дніпропетровській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
4.          Листом від 26.06.2017 вих. №1239/1046 Тернівським міським сектором ГУ ДМС України у Дніпропетровській області позивачку було повідомлено, що рішення про документування її посвідкою на постійне проживання в Україні скасовано, запропоновано здати посвідку на постійне проживання від 14.04.2014 серії НОМЕР_2 , яку визнано недійсною та знятися з реєстрації місця проживання.
5.          Так, наказом ДМС України від 08.06.2017 №149 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», відповідно до положень підпунктів 18, 25 пункту 10 Положення про ДМС України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 №360, та абзацу 3 пункту 2.9 наказу МВС України від 15.07.2013 №681 «Про затвердження Тимчасового порядку розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання», скасовано повністю рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; видані на підставі цього рішення посвідки на постійне проживання від 26.09.2001 серії НОМЕР_1 , від 28.11.2003 серії НОМЕР_3 та від 14.04.2014 серії НОМЕР_8 визнано недійсними та такими, що підлягають вилученню (а.с.   36).
6.          Підставою для прийняття зазначеного наказу стали висновки викладені у висновку про розгляд матеріалів щодо оформлення посвідки на постійне проживання в Україні, який затверджений заступником начальника ГУ - начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 29.05.2017 про те, що позивачка є громадянкою України, оскільки в періоди з 12.07.1991 по 10.04.1992 і з 23.04.1992 до 01.04.1994 вона була постійно зареєстрована на території України та їй в 1992 році в паспорті громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року) проставлено штамп «Громадянин України», про що є відповідна відмітка у Ф-А (а.с. 165,166).
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
7.          Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
8.          Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що ОСОБА_1 була зареєстрована на території України в періоди: з 12.07.1991 до 10.04.1992 за адресою АДРЕСА_1 ; з 24.04.1992 до 01.04.1994 за адресою АДРЕСА_2 .
9.           ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , була документована паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_4 Жовтневим РВ м. Дніпропетровськ на підставі свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданого 14.04.1972 Тернівським РАГС.
10.          27 березня 1992 року ОСОБА_1 була документована паспортом серії НОМЕР_6 громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року) у зв`язку зі зміною прізвища на підставі свідоцтва про укладення шлюбу (07.12.1991 зареєстровано шлюб з громадянином ОСОБА_3 ).
11.          27 липня 1992 року до паспорта серії НОМЕР_6 громадянки ОСОБА_1 був проставлений штамп «Громадянин України», про що є відповідна відмітка у Ф-А.
12.          Відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.
13.          На думку суду першої інстанції, належність ОСОБА_1 до громадянства України підтверджена, а інформація щодо його припинення - відсутня.
14.          Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 листопада 2017 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Визнано протиправним і скасовано наказ ДМС України від 08.06.2017 №149 в частині повного скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 і визнання недійсними на підставі цього рішення посвідок на постійне проживання від 26.09.2001 серії НОМЕР_1 , від 28.11.2003 серії НОМЕР_7 та від 14.04.2014 серії НОМЕР_8. Зобов`язано ГУ ДМС України в Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання на території України у зв`язку з досягненням 45-річного віку. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.
15.          Скасовуючи рішення суду першої інстанції, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд керувався тим, що відповідачі та суд першої інстанції для вирішення спірних відносин застосовували положення Закону України від 18.01.2001 №2235-III «Про громадянство України», який набув чинності у 2001 році, а отже, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки вони виникли до набрання ним чинності.
16.          Водночас на момент виникнення спору діяли положення Закону України від 08.10.1991 №1636-XII «Про громадянство України» (далі - Закон №1636-XII), згідно з яким громадянами України є особи, які на момент набрання чинності цим Законом (13 листопада 1991 року) проживали в Україні, не є громадянами інших держав і які не заперечують проти набуття громадянства України.
17.          Суд апеляційної інстанції наголосив, що матеріали справи не містять доказів щодо наявності волевиявлення позивачки щодо не заперечення проти набуття громадянства України або вчинення дій, спрямованих на набуття нею громадянства України в указаний період чи в подальшому.
18.          З 16.04.1997 змінилися підстави набуття громадянства України. Так, Законом України від 16.04.1997 №210/97-ВР«Про внесення змін до Закону України «Про громадянство України» Закон №1636-XII викладено в новій редакції, відповідно до такого громадянами України є: 1)   усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2)   особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13   листопада 1991 року) постійно проживали в Україні, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, і які не є громадянами інших держав; 3)   особи, які народилися або постійно проживали на території України, а також їх нащадки (діти, онуки), якщо вони на 13 листопада 1991 року проживали за межами України, не перебувають у громадянстві інших держав і до 31 грудня 1999 року подали у встановленому цим Законом порядку заяву про визначення своєї належності до громадянства України.
19.          Однак 16.10.1996 позивачка отримала паспорт громадянки Російської Федерації, тобто станом на 16.04.1997 (момент унесення змін до Закону №1636-XII, згідно з якими громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України) позивачка мала громадянство іншої держави. Таким чином, з 16.10.1996 питання щодо надання позивачці громадянства України вирішуватися не могло.
20.          Суд апеляційної інстанції також наголосив на тому, що сама по собі відмітка в Ф-А не може бути єдиним і беззаперечним доказом набуття особою громадянства України. Доказів видачі позивачці паспорта зі штампом «Громадянин України» матеріали справи не містять. У наданій відповідачем копії справи позивачки №48595 також відсутня копія паспорту громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року) серії НОМЕР_6 , до якого проставлений був штамп «Громадянин України».
ІV. Провадження в суді касаційної інстанції
21.          17 квітня 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ДМС України на постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року.
22.          У касаційній скарзі відповідач-1, не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанцій, просить його скасувати з підстав неправильного застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвалити нове, яким залишити в силі рішення суду першої інстанції.
23.          Скаржник наголошує, що позивачка є громадянкою України, що документально підтверджено. Так, в 1992 році до паспорту громадянина колишнього СРСР (зразка 1974 року) ОСОБА_1 був проставлений штамп «Громадянин України», про що є відповідна відмітка в Ф-А. Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_1 №4175, де у верхньому правому куті в графі «Чи мала раніше інші громадянства» остання власноручно написала «Була громадянкою України, втратила громадянство у зв`язку з переїздом до Росії в 1994 році».
24.          Скаржник звертає увагу, що статтею 18 Закону №1636-XII визначено підстави припинення громадянства України, згідно з положеннями якої воно припиняється лише: унаслідок виходу з громадянства України; унаслідок втрати громадянства України; за підставами, передбаченими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Водночас інформація щодо припинення громадянства України ОСОБА_1 відсутня.
25.          З огляду на вказане, на думку скаржника, наказом від 08.06.2017 №149 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання» обґрунтовано та правомірно скасовано рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 .
26.          За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17 квітня 2018 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Шарапі   В.М., суддям Данилевич   Н.А., Бевзенку   В.М.
27.          Ухвалою Верховного Суду від 23 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою.
28.          Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 06 червня 2019 року №644/0/78-19, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
29.          За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06 червня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській   О.Р., суддям Кашпур   О.В., Уханенку   С.А.
30.          Від позивачки надійшли заперечення на касаційну скаргу відповідача-1, в яких вона наполягає на безпідставності останньої, просить у її задоволенні відмовити і залишити оскаржуване судове рішення без змін.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
31.          08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року №460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
32.          Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
33.          З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями КАС України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом №460-IX.
34.          Частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їхні посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
35.          Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, що встановлює порядок їхнього в`їзду в Україну та виїзду з України визначає Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі - Закон №3773-VI; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), відповідно до пунктів 6, 17 частини першої статті 1 якого іноземець - це особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав; посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.
36.          Частиною першою статті 4 Закону №3773-VI визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.
37.          Постановою Кабінету Міністрів України 28.03.2012 №251 затверджено Порядок оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - Порядок №251; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
38.          Згідно з пунктом 9 Порядку №251 строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.
39.          Посвідка видається іноземцеві та особі без громадянства під розписку після пред`явлення паспортного документа іноземця або документа, що посвідчує особу без громадянства, в якому на останній вільній сторінці проставляється відмітка про отримання посвідки за встановленим МВС зразком, що скріплюється печаткою (за бажанням іноземця та особи без громадянства така відмітка може проставлятися у вкладному талоні) (пункт 12 Порядку №251).
40.          Відповідно до пункту 15 Порядку №251 для обміну посвідки подаються: 1)   заява, зразок якої встановлюється МВС; 2)   паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред`явлення повертається), та його копія; 3)   посвідка, що підлягає обміну; 4)   квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; 5)   документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); 6)   дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).
41.          Пунктом 16 Порядку №251 передбачено, що для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.
42.          Пунктом 17 Порядку №251 встановлено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається в разі: 1)   необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; 2)   необхідності охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; 3)   коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; 4)   подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; 5)   коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов`язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов`язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в`їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); 6)   інших випадках, передбачених законами.
43.          Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 15.07.2013 №681, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 06.08.2013 за №1335/23867 (далі - Тимчасовий порядок; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з пунктом 4.1 якого обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.
44.          Відповідно до пункту 4.5 Тимчасового порядку працівник територіального органу чи підрозділу ДМС при надходженні заяви про обмін посвідки перевіряє наявність підстав для обміну посвідки, звіряє відомості про іноземців чи осіб без громадянства, указані в їхніх паспортних документах, з даними, що містяться в цих заявах, перевіряє відсутність підстав для прийняття рішення про відмову у видачі посвідки, передбачених пунктом 17 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.
45.          Згідно з пунктом 2.9 Тимчасового порядку рішення про видачу або відмову у видачі посвідки, прийняті з порушенням вимог закону, скасовуються наказом Голови ДМС України повністю або в окремій частині. Посвідки, що були видані на підставі рішень, які скасовані наказом Голови ДМС України, визнаються недійсними та підлягають вилученню.
46.          Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-ІІІ (далі - Закон №2235-ІІІ; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
47.          Статтею 1 Закону №2235-ІІІ встановлено, що громадянин України - це особа, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України.
48.          Відповідно до статті 6 Закону №2235-ІІІ громадянство України набувається: 1)   за народженням; 2)   за територіальним походженням; 3)   внаслідок прийняття до громадянства; 4)   внаслідок поновлення у громадянстві; 5)   внаслідок усиновлення; 6)   внаслідок встановлення над дитиною опіки чи піклування, влаштування дитини в дитячий заклад чи заклад охорони здоров`я, в дитячий будинок сімейного типу чи прийомну сім`ю або передачі на виховання в сім`ю патронатного вихователя; 7)   внаслідок встановлення над особою, визнаною судом недієздатною, опіки; 8)   у зв`язку з перебуванням у громадянстві України одного чи обох батьків дитини; 9)   внаслідок визнання батьківства чи материнства або встановлення факту батьківства чи материнства; 10)   за іншими підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
49.          Статтею 5 Закону №2235-ІІІ визначено перелік документів, що підтверджують громадянство України, якими є: 1)   паспорт громадянина України; 3)   паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 4)   тимчасове посвідчення громадянина України; 6)   дипломатичний паспорт; 7)   службовий паспорт; 8)   посвідчення особи моряка; 9)   посвідчення члена екіпажу; 10)   посвідчення особи на повернення в Україну.
VI. Позиція Верховного Суду
50.          Зважаючи на наведене в статті 1 Закону №2235-ІІІ визначення поняття «громадянин України» як особи, яка набула громадянство України в порядку, передбаченому законами України та міжнародними договорами України, Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що підставою вважати особу громадянином України буде виключно факт набуття такою особою громадянства України. Позивачка не має документа, який підтверджує громадянство України.
51.          З урахуванням цих обставин, а також факту наявності у позивачки громадянства Російської Федерації, Суд визнає необґрунтованим скасування відповідачем-1 рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 , через те, що остання є громадянкою України, тому положення нормативно-правових актів з питань правового статусу іноземців та осіб без громадянства на неї не розповсюджуються. 
52.          Водночас Суд уважає також слушним висновок суду апеляційної інстанції, що під час видачі позивачці посвідок на постійне проживання на території України в 2001 році, 2003 році, 2014 році відповідними службами проводилися перевірки законності та наявності підстав для отримання позивачкою зазначених посвідок, перевірялися відповідні документи, формувалася особова справа.
53.          У ході розгляду цієї справи не встановлено, що за визначений проміжок часу з`явилися нові обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування посвідки на постійне місце проживання в Україні.
54.          Ураховуючи зазначене, Суд підтримує позицію суду апеляційної інстанції про те, що наказ Державної міграційної служби України від 08.06.2017 року №149 в частині повного скасування рішення Управління АСМ УМВС України в Дніпропетровській області від 26.09.2001 про документування посвідкою на постійне проживання ОСОБА_1 і визнання недійсними на підставі цього рішення посвідок на постійне проживання від 26.09.2001 серії НОМЕР_1 , від 28.11.2003 серії НОМЕР_7 та від 14.04.2014 серії НОМЕР_8 є протиправним і підлягає скасуванню.
55.          Також, ураховуючи, що зазначений наказ був єдиною підставою для невидачі позивачці посвідки на постійне проживання в Україні, у зв`язку з досягненням нею 45-річного віку, Суд підтримує позицію суду апеляційної інстанції про те, що належним і достатнім способом судового захисту права позивачки у спірних правовідносинах є зобов`язання ГУ ДМС України у Дніпропетровській області видати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідку на постійне проживання на території України у зв`язку з досягненням 45-річного віку.
56.          Отже, доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
57.          Положеннями частини першої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
58.          Відповідно до частини другої статті 341 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
59.          Згідно з частиною першою статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020) суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
60.          Переглянувши оскаржене судове рішення в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки суду апеляційної інстанції у цій справі є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для його скасування чи зміни відсутні.
61.          Зважаючи на приписи статті 350 КАС України (у редакції, чинній до 08.02.2020), касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
VII. Судові витрати
62.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, Суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
63.          Керуючись статтями 3, 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
64.          Касаційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.
65.          Постанову Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 15 березня 2018 року залишити без змін.
66.          Судові витрати не розподіляються.
67.          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко