ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/3344/20  Номер провадження 22-ц/814/2230/20	Головуючий у 1-й інстанції Гальонкіна Ю.С.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі:
головуючого судді: Одринської Т.В.
суддів: Карпушина Г.Л., Пікуля В.П.,
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальниїх виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди,
за  апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Маліченка Дмитра Васильовича 
на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2020 року, - 
В С Т А Н О В И В :
У квітні 2019 року позивач через свого представника звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальниїх виплат у Полтавській області, в якому просив стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з єдиного рахунку Державної казначейської служби України 22 275 грн. шкоди, завданої нормативно-правовим актом, що визнаний неконституційним та 5535 грн витрат на правову допомогу.
Позов мотивовано тим, що позивач має статус учасника бойових дій та відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» має право на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, розмір якої повинен становити п`ять мінімальних пенсій за віком.
Проте, із набуттям 01.01.2015 року чинності Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленого ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту». В 2016 році Уряд встановив розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій в сумі 920 грн (мінімальний розмір пенсії – 1130 грн.), у 2017 році виплата становила – 1200 грн. (мінімальний розмір пенсії - 1312 грн), у 2018 році – 1265 грн. (мінімальний розмір пенсії - 1452 грн.), 2019 рік – 1295 грн (мінімальний розмір пенсії - 1497 грн.). Вказує, що фактично за 2016-2019 року було виплачено – 4680 грн.
Проте, вказані зміни визнано такими, що не відповідають Конституції України, згідно з рішенням Конституційного суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008.
Вважає, що у вказаний період учасникам бойових дій, у даному випадку позивачу, недоплачеа сума коштів у розмірі 22 275 грн.
29 лютого 2020 року представник позивача звернувся до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації із проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум та повідомити у якому розмірі буде нарахована та виплачена позивачу разова грошова допомога до 05 травня як учаснику бойових дій, за 2020 рік.
Проте, на вказаний запит йому була надана відповідь про те, що позивачу була нарахована щорічна разова грошова допомога до 05 травня у розмірах, що були визначені Кабінетом Міністрів України відповідно до чинного законодавства.
Позивач не згоден з такою позицією, оскільки виплати разової грошової допомоги до 05 травня у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, тобто у розмірі меншому, ніж 5 мінімальних пенсій за віком є збитками, які має відшкодувати держава відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України, тому просив задовольнити позов.
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальниїх виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди, - відмовлено.
Рішення мотивовано тим, що спірні правовідносини не підпадають під дію ст. 1175 ЦК України, оскільки ця норма права підлягає застосуванню у разі визнання незаконним і скасування нормативно-правового акту. У даному випадку визнані неконституційними окремі положення Прикінцевих та Перехідних положень Бюджетного кодексу України, який є законом, а спеціальний закон, який би встановлював порядок відшкодування державою матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами, що визнані неконституційними, на даний час не прийнятий, тому суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, не підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст.152 Конституції України.
В апеляційній скарзі представник позивача – адвокат Маліченко Д.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також невідповідність рішення суду обставинам справи, просить скасування рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Вказує, що діями держави у виляді прийняття неконституційного закону та його подальшої реалізації, органами соціального захисту, порушено право власності позивача на отримання виплат у повному розмірі, гарантоване ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відзив до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що спірні правовідносини не підпадають під дію ст. 1175 ЦК України. Суд першої інстанції вважав, що позовні вимоги про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, не підлягають задоволенню на підставі ч.3 ст.152 Конституції України.
Однак, колегія суддів не може у повному обсязі погодитися із висновками суду першої інстанції з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням від 29 квітня 2016 року, виданим 18 березня 2016 року на підставі рішення комісії Міністерства внутрішніх справ України з питань розгляду матеріалів про визнання учасниками бойових дій № 4/I/XVII/65.
Відповідно до ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» позивач має право на щорічну разову грошову допомогу до 5 травня, розмір якої повинен становити пять мінімальних пенсій за віком.
В 2016 році Уряд, на підставі Закону України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», встановив розмір щорічної разової грошової допомоги учасникам бойових дій в сумі 920 грн (мінімальний розмір пенсії – 1130 грн.), у 2017 році виплата становила – 1200 грн. (мінімальний розмір пенсії - 1312 грн), у 2018 році – 1265 грн. (мінімальний розмір пенсії - 1452 грн.), 2019 рік – 1295 грн (мінімальний розмір пенсії - 1497 грн.). 
В період за 2016-2019 роки позивачу фактично було виплачено 4680 грн.
27 лютого 2020 року рішенням Конституційного Суду України у справі за поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України окремих положень пункту 26 розділу «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного кодексу України, окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та Перехідні положення» Бюджетного Кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статей 12,13,14,15 та 16 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявності фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).
29 лютого 2020 року представник позивача звернувся до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації із проханням нарахувати та виплатити ОСОБА_1 щорічну разову грошову допомогу до 05 травня, як учаснику бойових дій, за 2016-2019 роки у розмірі п`яти мінімальних пенсій за віком, виходячи з розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» на момент проведення виплат, з урахуванням раніше виплачених сум та повідомити у якому розмірі буде нарахована та виплачена позивачу разова грошова допомога до 05 травня як учаснику бойових дій, за 2020 рік.
Листом Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації від 25 березня 2020 року йому було повідомлено про те, що щорічна разова грошова допомога до 05 травня за 2016-2019 роки виплачена у розмірах, що були визначені Кабінетом Міністрів України відповідно до чинного законодавства.
Позивач вважає, доводи органу соціального захисту, викладені у відповіді на адвокатський запит, такими, що суперечать суті рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2020 року та положенням ч. 3 ст. 152 Конституції України.
З позову вбачається, що між сторонами виник спір щодо стягнення на користь позивача матеріальної шкоди, яка полягає у недорахованій сумі щорічної разової грошової допомоги за 2016-2019 роки на підставі положень закону, який визнано неконституційним.
Колегія суддів не може погодитися із висновком суду, що справа підсудна до розгляду суду загальної юрисдикції за правилами цивільного судочинства.
Так, критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад спірних правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедлий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно вимог ст. ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають справи у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ч. 1 ст. 4 КАС України адміністративна справа - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
Відповідно до ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Публічно-правовим, вважається, зокрема, спір, у якому сторони правовідносин виступають одна щодо іншої не як рівноправні і в якому одна зі сторін виконує публічно-владні управлінські функції та може вказувати або забороняти іншому учаснику правовідносин певну поведінку, давати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
Необхідною ознакою суб`єкта владних повноважень є здійснення ним публічно-владних управлінських функцій. Ці функції суб`єкт повинен виконувати саме в тих правовідносинах, у яких виник спір.
До юрисдикції адміністративного суду належить спір, який виник між двома (кількома) суб`єктами стосовно їх прав та обов`язків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один суб`єкт законодавчо вповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) суб`єкта (суб`єктів), а останній (останні) відповідно зобов`язаний виконувати вимоги та приписи такого суб`єкта владних повноважень.
Так, зі змісту позовних вимог ОСОБА_1 вбачається, що між сторонами виник спір щодо стягнення на користь позивача шкоди, яка полягає у недорахованій сумі щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки на підставі положень закону, який визнано неконституційним, тобто позовні вимоги направлені на поновлення порушеного права позивача на отримання недоплаченої соціальної грошової допомоги. Тобто, за вказаною позовною вимогою між сторонами виник публічно-правовий спір, пов`язаний зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій з приводу нарахування та виплати соціальних виплат позивачу.
В даній справі спір стосовно недоотриманої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади, як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій помилково визначив предметну юрисдикцію спору, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, оскільки не врахував, що спір стосовно недоотриманої суми щорічної разової грошової допомоги до 5 травня за 2016-2019 роки є публічно-правовим, виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства.
За правилами частини четвертої статті 367 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Оскільки суд першої інстанції не встановив природу правовідносин, які виникли між сторонами, неправильно застосував норми процесуального права, судове рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі - закриттю.
При цьому, згідно ч. 4 ст. 377 ЦПК України, у разі закриття судом апеляційної інстанції провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 цього Кодексу суд, за заявою позивача, в порядку письмового провадження постановляє ухвалу про передачу справи до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. У разі наявності підстав для підсудності справи за вибором позивача у його заяві має бути зазначено лише один суд, до підсудності якого відноситься вирішення спору.
Згідно статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи. Суд апеляційної або касаційної інстанції повинен також роз`яснити позивачеві про наявність у нього права протягом десяти днів з дня отримання ним відповідної постанови звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією, крім випадків об`єднання в одне провадження кількох вимог, які підлягають розгляду в порядку різного судочинства. Заява подається до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі.
На підставі викладеного, колегія суддів роз`яснює ОСОБА_1 право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Полтавського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Керуючись ст. ст. 255, 367, 369, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу предтавника ОСОБА_1 – адвоката Маліченка Дмитра Васильовича - задовольнити частково.
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11 серпня 2020 року - скасувати.
Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якого діє представник ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України та Держави Україна в особі Центру по нарахуванню та здійсненню соціальниїх виплат у Полтавській області про відшкодування шкоди.
Повідомити ОСОБА_1 , що розгляд даної категорії справ віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
Роз`яснити ОСОБА_1 право, протягом десяти днів з дня отримання цієї постанови, звернутися до Полтавського апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному поряду безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 26 листопада 2020 року.

Головуючий:                                                                Т.В. Одринська

Судді:                                                                                Г.Л. Карпушин

                                                                               В.П. Пікуль