Справа № 308/14313/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        01 жовтня 2020 року м. Ужгород

       Закарпатський апеляційний суд у складі:
       головуючого судді: Джуги С.Д.
       суддів: Куштана Б.П., Фазикош Г.В. 
       з участю секретаря: Волощук В.І.
       розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року, у складі судді Деметрадзе Т.Р., у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК» про визнання незаконним та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -
встановив:
У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.
В обґрунтовування позову зазначив, що він з 20 серпня 2012 року почав працювати в ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на посаді головного економіста відділу продажів фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». 01 грудня 2017 року наказом від 27 листопада 2017 року №425П його було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК». В подальшому, наказом від 05 жовтня 2018 року №343-П Голови Правління ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» на нього було покладено виконання обов`язків начальника відділення №280/06 на період відпустки начальника відділення ОСОБА_2 з 08 жовтня 2018 року по 21 жовтня 2018 року.
Проте, 22 жовтня 2018 року працівниками правоохоронних органів йому було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Суть обвинувачення зводилася до того, що виконуючи обов`язки начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», він, будучи службовою особою, що займає відповідальне становище, нехтуючи вимогами Статуту ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», Положення про відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», своєї посадової інструкції, Закону України «Про банки і банківську діяльність», вчинив умисний, корупційний злочин у сфері службової діяльності, а саме, що він нібито одержав від громадянина ОСОБА_3 неправомірну винагороду за передачу йому інформації, що становить банківську таємницю.
Зазначає, що вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року ухвалено його, ОСОБА_1 , визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та повністю виправдано. Під незаконним слідством та судом він перебував строком майже один рік.
Вказує, що за весь час проведення досудового слідства перебував у стані невизначеності та після відсторонення його від посади, на нього почався вчинятися тиск з боку керівництва ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» з метою примушування звільнитися з роботи та висловлювалися погрози.
Зрештою, вказаний тиск призвів до того, що він змушений був написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, яка датована 25 жовтня 2018 року. В результаті вищенаведеного, в нього різко погіршився стан здоров`я та з 26 жовтня 2018 року він змушений був звернутися за медичною допомогою.
Відповідно до листка непрацездатності від 26 жовтня 2018 року серії АДМ №621285, факт захворювання було зафіксовано 26 жовтня 2018 року, запланована дата закінчення лікування вказана - 30 жовтня 2018 року. Проте, 31 жовтня 2018 року лікування було продовжено до 02 листопада 2018 року, а з 03 листопада 2018 року лікування продовжено до 07 листопада 2018 року. Надалі, з 08 листопада 2018 року по 19 листопада 2018 року він продовжував лікування, що стверджується листком непрацездатності від 19 листопада 2018 року серії АДМ №760255. В подальшому продовжував лікування в Закарпатській обласній клінічній лікарні ім. А.Новака з 20 листопада 2018 року по 27 листопада 2018 року, що підтверджується листком непрацездатності серії АДМ №674983.
Відповідно до Довідки №16/8 від 03.12.2018 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Ужгородський міський центр первинної медико-санітарної допомоги», з 03 грудня 2018 року він перебував на амбулаторному лікуванні.
Незважаючи на факт тривалого перебування на лікуванні, 29 жовтня 2018 року його було звільнено з роботи з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», про що свідчить запис в трудовій книжці, а також Довідка від 27.12.2018 року №153/107676/2018 Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «УКРГАЗБАНК».
При цьому, вказує, що поспішаючи звільнити його з роботи, адміністрацією роботодавця в трудову книжку було внесено два записи про звільнення: №8 - на підставі наказу №377-п від 26 жовтня 2018 року та №9 - на підставі наказу №379-п від 29 жовтня 2018 року. Разом з тим, написана ним заява від 25 жовтня 2018 року про звільнення за власним бажанням містила посилання на дату звільнення - 26 жовтня 2018 року.
Звертає увагу на те, що написана ним заява про звільнення була вчинена під тиском керівництва банку, адже після того, як він вийшов з будівлі Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, йому зателефонував заступник директора Закарпатської обласної дирекції Банку ОСОБА_4 та наказав з`явитися в банк. З`явившись на вказаний виклик, в присутності начальника безпеки банку, ОСОБА_5 , заступник директора Закарпатської дирекції банку в грубій формі звинуватив його у допущенні порушень посадових обов`язків, назвав винним у вчиненні злочину та повідомив, що з таким співробітником банк в подальшому не бажає мати нічого спільного. Після зазначеного, начальник відділу банківської безпеки по Закарпатській обласній дирекції банку, ОСОБА_5 , вручив чистий аркуш паперу та в наказовій формі повідомив, що він повинен написати заяву на звільнення за власним бажанням та пояснюючу записку з приводу повідомленої йому підозри у вчиненні злочину.
Також, підтвердженням вчинюваного тиску є те, що він здійснив декілька спроб працевлаштуватися в ряд банківських установ, проте через негативну характеристику відділу безпеки Закарпатської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» у прийнятті на роботу йому було відмовлено.
Крім того, зазначає, що чинне законодавство України, яким врегульовано трудові правовідносини, зобов`язує роботодавця в день звільнення видати працівнику трудову книжку із внесеним до неї записом про звільнення. Однак, в день видання наказів про звільнення 26 жовтня 2018 року та 29 жовтня 2018 року, він перебував на лікарняному, а тому, з наказами про звільнення ознайомлений не був та трудову книжку не отримував.
Вказав, що трудову книжку йому було видано 31 жовтня 2018 року і саме цей день міг би вважатися днем звільнення.
Враховуючи викладене, просив визнати незаконними та скасувати накази №377-п від 26 жовтня 2018 року та №379-п від 29 жовтня 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», поновити його на посаді заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК» та стягнути з відповідача оплату за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2018 року.
Рішенням  Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1  просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити у справі нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд повно і всебічно не з`ясував обставини справи, не врахував обставин, які наведені в позовній заяві в обґрунтування заявлених вимог, не дав їм належної правової оцінки та безпідставно відмовив у заявленому позові.
У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 наказом №504П від 20 серпня 2012 року прийнятий на посаду головного економіста відділу продажу фізичним особам управління роздрібних продажів відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».
Наказом №425П від 27.11.2017 року позивача було переведено на посаду заступника начальника відділення №280/06 АБ «Укргазбанк».
Згідно із записом у трудовій книжці НОМЕР_1 позивача ОСОБА_1 №8 від 26.10.2018 року, останній звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №377-п від 26.10.2018 року.
Наказом від 26.10.2018 року №379-п позивача ОСОБА_1 звільнено з посади заступника начальник авідділення №280/06(Базове) АБ «УКРГАЗБАНК» 29 жовтня 2018 року за власним бажанням , ст. 38 КЗпП України, з виплатою грошової компенсації за невикористані 39 календарних днів щорічної відпустки 
Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_1 №9 від 29.10.2018 року, запис №8 є недійсний, позивач звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підставі наказу №379-п від 26.10.2018 року.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивача звільнено з роботи згідно його заяви, на законних підставах, із дотриманням процедури звільнення.
З такими висновками суду погоджується і апеляційний суд, виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1 п.4 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39).
Згідно із ст. 38 КЗпП, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.
       У пункті 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" N 9 від 06.11.1992 р. роз`яснено, що по справах про звільнення за ст. 38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст. 38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення.
Працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації (ч. 4 ст. 24 КЗпП).
З матеріалів справи вбачається , що 22 жовтня 2018 року працівниками правоохоронних органів позивачу ОСОБА_1 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України. Суть обвинувачення зводилася до того, що виконуючи обов`язки начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», позивач, будучи службовою особою, що займає відповідальне становище, нехтуючи вимогами Статуту ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», Положення про відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК», своєї посадової інструкції, Закону України «Про банки і банківську діяльність», вчинив умисний, корупційний злочин у сфері службової діяльності, а саме, що він нібито одержав від громадянина ОСОБА_3 неправомірну винагороду за передачу йому інформації, що становить банківську таємницю.
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 24 жовтня 2018 року підозрюваного ОСОБА_1 відсторонено від посади заступника начальника відділення №280/06 АБ «УКРГАЗБАНК» на час досудового розслідування на строк два місяці, до 22 грудня 2018 року.
Вироком Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 вересня 2019 року ухвалено ОСОБА_1 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 3 ст. 368 КК України та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 368 КК України. 
Згідно з приписами ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст. 80 ЦПК України)
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Обґрунтовуючи заявлений позов позивач посилається, що заяву про звільнення з роботи за власним бажанням він написав внаслідок психологічного тиску і примушування керівництва відділення банку, начальника відділу банківської безпеки банку Закарпатської дирекції банку ОСОБА_5 та заступника директора Закарпатської дирекції банку Кисиличин С.В. 
Такі твердження не відповідають фактичним обставинам справи і спростовуються матеріалами справи.
Зокрема, з матеріалів справи вбачається, що 25.10.2018 року позивач подав заяву на ім`я Голови Правління АБ «УКРГАЗБАНК» ОСОБА_6 про звільнення його за власним бажанням 26 .10.2018 року. Також 25.10.2018 року позивач подав другу заяву на ім`я директора департаменту управління персоналом АБ «УКРГАЗБАНК» Соколу О.О., в якій просив вислати його трудову книжку до Закарпатської обласної дирекції за адресою : м. Ужгород, вул.. Швабська, 70. Обидві заяви позивачем ОСОБА_1 написано власноручно, в них наявний його підпис, що підтвердив і сам позивач. В заяві про звільнення за власним бажанням наявний підпис директора Закарпатської обласної дирекції АБ «УКРГАЗБАНК» ОСОБА_7 і резолюція, що він не заперечує щодо звільнення позивача за власним бажанням. В послідуючому позивача 31.10.2018 року ознайомлено з наказом про його звільнення та отримано трудову книжку із записом про звільнення за ст.38 КЗпП України. Із заявленим позовом до суду позивач звернувся 13.12.2019 року, тобто після спливу більше одного року, зазначаючи, що заяву про звільнення з роботи він написав внаслідок погроз і примушування. З моменту звільнення з роботи і до звернення до суду із зазначеним позовом позивач взагалі не посилався, що заяву про звільнення за власним бажанням він написав внаслідок примусу і не звертався з цього приводу до правоохоронних органів. Враховуючи наведені обставини, а також враховуючи послідуючу поведінку і дії позивача , після написання ним заяви про звільнення, можна зробити висновок, що звільнення позивача за власним бажанням відповідало його внутрішній волі, а його твердження, що заяву про звільнення за власним бажання він написав внаслідок погроз і примусу, є надуманим і безпідставним та намаганням відновити трудові відносини, які він припинив з власної ініціативи.
Посилання в апеляційній скарзі, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку показанням свідка ОСОБА_8 (матері позивача), а також показанням позивача ОСОБА_1 , допитаного як свідка, якими підтверджується, що заява про звільнення позивача з роботи була написана внаслідок психологічного тиску на позивача з боку керівництва банку, не заслуговують на увагу, оскільки такі особи є зацікавленими особами, дані показання ґрунтуються на припущеннях, жодним чином не підтверджені і спростовуються іншими матеріалами справи.
Зокрема, з показань свідка ОСОБА_8 , про що зазначено і в апеляційній скарзі, вбачається, що про обставини написання позивачем заяви про звільнення з роботи за власним бажанням і примушування ОСОБА_5 до написання такої заяви позивачем, вона дізналася від самого позивача, який повідомив, що ОСОБА_5 примусив його написати таку заяву і погрожував звільнити його по «статті». Тобто, свідок ОСОБА_8 не була безпосередньо присутня при написанні позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, яка стала підставою для звільнення позивача. З показань свідка ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_4 вбачається, що вони заперечили здійснення психологічного тиску та примушування позивача до написання ним заяви по звільнення за власним бажанням. Показаннями свідка ОСОБА_5 також стверджено, що 23.10.2018 року до нього прийшла мати ОСОБА_9 і принесла заяву на звільнення , яку він наступного дня передав директору банку, а 25.102018 ОСОБА_1 повторно подав заяву про звільнення за власним бажанням і написав пояснення.
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність посилання позивача, що заява про розірвання трудового договору і звільнення його з роботи подана внаслідок примушування з боку керівництва банку. Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними і не заслуговують на увагу.
Необґрунтованими є також посилання позивача і доводи апеляційної скарги про порушення відповідачем процедури звільнення.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі поданої ОСОБА_1 заяви від 25.10.2018 року на звільнення за власним бажанням відповідачем було видано наказ № 377-П від 26.10.2018 року про звільнення ОСОБА_1 з 26.10.2018 року. Однак, в той же день 26.10.2018 року видано наказ №379 –П про звільнення ОСОБА_1 з 29.10.2018 року, оскільки помилково не було враховано наявну на заяві ОСОБА_1 резолюцію в.о. Голови Правління АБ «УКРГАЗБАНК» Кравця А.М. щодо звільнення ОСОБА_1 не 26.10.2018 року, а іншою датою, а саме «29.10.2018 року» для забезпечення передачі справ, як вказано у даній резолюції, а запис у трудовій книжці про звільнення позивача на підставі наказу №377-п визнано недійсним та зроблено відповідний запис про звільнення позивача на підставі наказу №379-п, тобто з 29.10.2018р. Такі дії відповідача не порушують законних прав та інтересів позивача і не впливають на підставу припинення трудового договору з позивачем за ст. 38 КЗпП України. 
Не заслуговують на увагу посилання позивача і доводи апеляційної скарги, що позивача звільнено в період тимчасової непрацездатності, оскільки такі не відповідають вимогам закону.
Згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктами5 цієї статті), а також в період перебування працівника у відпустці.
За змістом даної норми не може бути звільнений працівник в період його тимчасової непрацездатності з ініціативи роботодавця. Натомість заборони звільнення працівника за власним бажанням чи за угодою сторін в період його тимчасової непрацездатності КЗпП України не встановлено, а тому працівник може бути звільнений за власним бажанням у період тимчасової непрацездатності.
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку та правомірно відмовив у заявленому позові .
Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування немає. 
Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375,382-384 ЦПК України, апеляційний суд,-
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.
Повний текст судового рішення складено 12жовтня 2020 року 

Головуючий:
Судді: