справа № 753/19871/19
головуючий у суді І інстанції Лужецька О.Р.
провадження № 22-ц/824/10318/2020
 
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
 
ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
 
                        13 жовтня 2020 року                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді                       Писаної Т.О.,
Суддів                                              Приходька К.П., Журби С.О.
за участі секретаря судового засідання  Шебуєва Д.О.
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
У провадженні Дарницького районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: товариство з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
18 червня 2020 року представником позивача ОСОБА_3 , була подала заява про забезпечення позову, в якій вона просила: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить  ОСОБА_2  на праві власності та на інше належне йому майно. В обґрунтування заяви вказувала, що невжиття заходів забезпечення позову може унеможливити реальне виконання рішення суду.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 рокувідмовлено у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 -  ОСОБА_3 про забезпечення позову.
Не погоджуючись із указаною ухвалою суду, представник позивача  ОСОБА_3 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просила оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що предметом спору є незначна сума коштів, а оскільки за відповідачем зареєстроване зазначене нерухоме майно, наявний ризик його відчуження, що може призвести до ускладнення виконання рішення суду.
Відповідачі у визначений судом строк не скористались своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримала, просила оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про розгляд справи належним чином повідомлені, про причини неявки суд не повідомляли.
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі частини 2 статті 372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною 1 статті 367 ЦК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково доданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною 1 статті 376 ЦК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що заходи забезпечення позову, які заявник просила застосувати не є співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Крім того, заявляючи вимогу про накладення арешту на інше майно, що належить відповідачу, заявником не було вказано стосовно якого майна слід застосувати вказаний захід забезпечення позову та не було надано відповідних правовстановлюючих документів.
Також, суд першої інстанції вказував на те, що заявником не було наведено обґрунтованих обставин і не надано жодних доказів, які б підтверджували реальний намір відповідача відчужити належне йому майно третім особам.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Відповідно до вимог ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.
 У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено судам, що при розгляді заяви про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконанню чи утрудненню виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовних вимогам.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
При цьому, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що є ризик відчуження належного відповідачеві майна, не можуть бути враховані судом, оскільки вказані обставини не обґрунтовані.
Також судом першої інстанції вірно вказано, що позивач заявляючи вимогу про накладення арешту на інше майно, що належить відповідачу не вказав, стосовно якого майна слід застосувати даний захід забезпечення позову та не надав відповідних правовстановлюючих документів.
Висновки суду першої інстанції, щодо співмірності заходів забезпечення позову із заявленими вимогами позивачем не спростовані.
Обставин, які б свідчили про наявність підстав для сумніву у правильності висновків суду першої інстанції, в апеляційній скарзі не наведено.
Згідно статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів уважає, що підстави для скасування  ухвали  суду першої інстанції з мотивів, викладених у апеляційній скарзі, відсутні, а отже, у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року залишити без змін. 
На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 15 жовтня 2020 року.

 
 
Головуючий	Т.О. Писана	
Судді	            К.П. Приходько	
	 С.О. Журба