УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/3882/20 Головуючий у 1-й інст. Полонець С. М. 
Категорія 62 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 листопада 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді Миніч Т.І.,
суддів Павицької Т.М., 
Трояновської Г.С.        
секретаря         судового засідання Ковальської Я.В..        
з участю сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 серпня 2020 року, яка постановлена під головуванням судді Полонця С.М. у м.Житомирі
у цивільній справі №295/3882/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування,-
в с т а н о в и в :

У березні 2020 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення від права на спадкування.
04.08.2020 року ОСОБА_2 подала клопотання про залишення її позову без розгляду.
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 04.08.2020 року позовну заяву ОСОБА_2 залишено без розгляду.
05.08.2020 року представник відповідача ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення та просив стягнути із позивачки на користь ОСОБА_1 9400 грн. витрат на правничу допомогу. В обгрунтування заявлених вимог посилався на те, що адвокатом Грішиним Є.О. було складено відзив на позовну заяву, клопотання представника відповідача від 28.05.2020 року про приєднання доказів, які свідчать про надання правиничої допомоги та, у зв`язку із цим, понесені відповідачем судові витрати. 
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 12.08.2020 року заяву залишено без задоволення
Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, представник відповідача ОСОБА_3 звернувся із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нове судове рішення про задоволення вимог заяви. Вважає, що дії ОСОБА_2 в частині звернення до суду із названим позовом штучно створюють перешкоди у реалізації права відповідача на спадщину. Також зазначає, що ОСОБА_2 вдруге звернулася до суду із тим самим позовом.
Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 12 серпня 2020 року позовну заяву ОСОБА_2 за її клопотанням залишено без розгляду. 
Оскільки при постановленні вказаної ухвали суд не вирішив питання про відшкодування відповідачу витрат на правничу допомогу, представник відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_3 звернувся до суду із відповідною заявою (а.с. 108-109).
У відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 міститься клопотання представника відповідача ОСОБА_3 про стягнення із позивачки на його користь судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи (а.с. 30-32).
Судом встановлено, що між адвокатом Грішиним Є.О. і ОСОБА_1 укладено Договір про надання правової допомоги (а.с. 42).
Із рахунку на оплату №21 від 22.05.2020 вбачається, що вартість правничих послуг становить 9400,00 грн. (а.с. 695), які сплачені відповідачем відповідно до квитанції від 26.05.2020 №27835926 (а.с. 66).
Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що звернення ОСОБА_2 до суду із заявою про залишення без розгляду її позову про усунення від права на спадкування не свідчить про безпідставність та необґрунтованість її позову. Саме по собі подання заяви про залишення позову без розгляду не може бути розцінене як необґрунтовані дії позивача, оскільки це її право, передбачене цивільним процесуальним законодавством України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
Згідно з ч.ч.5,6 ст.142 ЦПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Частина 9 статті 141 ЦПК України визначає, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:
1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;
2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;
3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;
4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;
5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.
Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У відповідності до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
У відповідності до п.38 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про відшкодування здійснених ним витрат, пов`язаних із розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У такому разі заявлені вимоги розглядаються у цій же справі одночасно із вчиненням наведених процесуальних дій. Розмір відшкодування доводить відповідач. При цьому саме по собі пред`явлення позову не може свідчити про необґрунтовані дії позивача.
Згідно п. 41 даної Постанови, якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання.
Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено.
Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Заявляючи про стягнення з позивачки понесених судових витрат, відповідач посилався на те, що позов подано необгрунтовано.
Разом з тим, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що доводи відповідача не заслуговують на увагу та є безпідставними.
При цьому судом враховано, що відповідно до п.п.4 п.5 ст.12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до п.3 ч.1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.
Згідно п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.
Згідно ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Меншаков проти України» №377/02 п.52 рішення від 08.04.2010, суд повторює, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.
Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Тому, кваліфікуючи подання позову як зловживання процесуальним правом та встановлюючи негативні наслідки за такі дії у вигляді залишення позову без розгляду, тим самим сторону позбавляють гарантованого законом права на справедливий судовий розгляд, складовою якого є право доступу до суду.
В даному випадку позивач скористалася своїм правом і подала заяву про залишення позову без розгляду, оскільки подання такої заяви є правом позивача і формою закінчення справи без ухвалення рішення та без з`ясування обставин, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються, що не може свідчити про необґрунтованість дій та зловживання правами ОСОБА_2 .
Отже, подання позову так само і подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача за первісним позовом, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, який не містить обмежень в його реалізації.
Більше того, твердження відповідача, що позивач подала завідомо безпідставний позов є лише припущенням, адже справа по суті не була розглянута, і рішення по ній не було винесено.
Щодо витребування доказів позивачем, то суд зазначає, що у відповідності до ч.1 ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї. Тому витребування доказів є також правом учасників справи. Крім того докази, які просив витребувати представник позивача за первісним позовом стосувалися предмета справи, а відмова у задоволенні поданого клопотання не може бути підставою для твердження, що подання самого клопотання є необґрунтованими діями позивача.
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції, частиною першою статті 4 ЦПК України. Суд може обмежити реалізацію цього права, зокрема, у порядку, встановленому статтею 44 ЦПК України. Проте суд першої інстанції не встановив факт зловживання позивачем його процесуальними правами.
Виходячи із наведеного, колегія суддів зазначає, що вирішуючи питання про відшкодування судових витрат, понесених відповідачем, судом першої інстанції не встановлено з боку позивача зловживання процесуальними правами та неправильних дій, які призвели до виникнення даного спору.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції постановлена із дотриманням норм чинного процесуального закону, а тому підстави для її скасування відсутні.
Керуючись статтями 367-369,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд
                 п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складено 05.11.2020 року.