ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 676/7157/18
провадження № 61-19405св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , Акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Костенка А. М., Спірідонової Т. В., П`єнти І. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 , діючи в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся із позовом до ОСОБА_3 та Акціонерного товариства (далі - АТ) «Укрсоцбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області, про визнання недійсним договору іпотеки.
В обґрунтування позову вказував, що у 2006 року від уклав шлюб із 
ОСОБА_3 і ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_2 .
Вказував, що 8 червня 2007 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку (далі - АКІБ) «Укрсоцбанк», правонаступником якого є 
АТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 уклали договір кредиту, за яким остання отримала грошові кошти у сумі 60 000 доларів США зі сплатою 13% річних за користування кредитом та з кінцевим строком повернення до 7 червня 
2022 року.
Належне виконання зобов`язань за вказаним договором кредиту забезпечено укладеним цими ж сторонами та посвідченим приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області 
Саванчуком М. М. за № 2950 іпотечним договором, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 на праві власності. 
Позивач зазначав, що на день укладення іпотечного договору у вказаній квартирі проживав малолітній ОСОБА_2 , а відповідного дозволу на укладення іпотечного договору його сторони від органу опіки та піклування не отримували. 
Під час укладення договору АТ «Укрсоцбанк» було обізнано щодо проживання малолітньої дитини у квартирі, яка є предметом іпотеки. 
Позивач вважає, що вказаний іпотечний договір порушує права та інтереси малолітнього ОСОБА_2 , тому просив визнати цей договір недійсним.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області 
від 14 травня 2019 року, ухваленим у складі судді Семенюк В. В., позов задоволено. 
Визнано недійсним іпотечний договір, укладений 8 червня 2007 року 
АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Саварчуком М. М. і зареєстрований за № 2950.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з доведення позивачем обставин, які підтверджують недійсність іпотечного договору, оскільки його укладення відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування і призвело до звуження обсягу, зменшення та обмеження існуючого права малолітнього ОСОБА_2 на користування житлом.
Також суд першої інстанції відхилив клопотання представника відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, зазначивши про те, що позивач дізнався про укладення іпотечного договору, яким порушуються права його дитини, у межах позовної давності.
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року задоволено апеляційну скаргу АТ «Укрсоцбанк», скасовано рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року і ухвалено нове рішення про відмову у позові.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що  малолітній ОСОБА_2 не мав і не має права власності на квартиру, яка є предметом іпотеки. Він набув право користування зазначеною квартирою як член сім`ї власника - його матері та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Апеляційний суд зазначив про недоведення позивачем факту порушення прав дитини оспорюваним правочином на час звернення до суду, а імовірність порушення прав у майбутньому не може бути достатньою підставою для визнання недійсним іпотечного договору.
Апеляційний суд врахував, що ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру, яку набула у власність не за рахунок кредитних коштів, тому малолітній ОСОБА_2 не може бути виселений із квартири без надання іншого постійного житла навіть у випадку звернення банком стягнення на предмет іпотеки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року і залишити в силі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області 14 травня 2019 року.
Касаційна скарга мотивована ненаданням належної оцінки виконавчому напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу 
Чуловського В. А., зареєстрованого за № 18983, про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_2 . Крім того, матеріали справи містять докази відкриття виконавчого провадження з примусового виконання вказаного виконавчого напису. На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про імовірність порушення прав малолітньої дитини, оскільки порушення її права існувало на момент розгляду справи судами.
Заявник вказує, що суд апеляційної інстанції не врахував обізнаність 
АТ «Укрсоцбанк» на час укладення оспорюваного договору про існування у малолітньої дитини права на цю квартиру, оскільки для укладення іпотечного договору ОСОБА_3 надавала документи, які прямо вказують на те, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживає у цій квартирі.
Позиція інших учасників справи
У грудні 2019 року представник АТ «Укрсоцбанк» - адвокат Панченко Д. В. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому посилався на безпідставність її доводів та відповідність висновків апеляційного суду обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права. Просив врахувати, що відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення іпотечного договору, щодо квартири, у якій проживає малолітня дитина, сама по собі не може бути підставою для визнання цього договору недійсним без доведення того, що укладення правочину призвело до звуження обсягу існуючих прав дитини. Зазначив, що, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_3 гарантувала відсутність у інших осіб прав та вимог на предмет іпотеки, що підтверджується пунктом 1.6 іпотечного договору.
У січні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заперечення на відзив АТ «Укрсоцбанк», у якому вказав на безпідставність доводів відзиву про умисне приховання ОСОБА_3 під час укладення іпотечного договору факту реєстрації у квартирі малолітньої дитини, оскільки остання передала банку достатню кількість документів, які свідчать про наявність у малолітнього ОСОБА_2 права користування квартирою, що є предметом іпотеки.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 1 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 10 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що  ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_3 - матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
8 червня 2007 року АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», уклало зі ОСОБА_3 договір кредиту № 966/193-632-39, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 60 000 доларів США зі сплатою 13% річних за його користування та з кінцевим терміном повернення до 7 червня 2022 року.
Належне виконання вказаного договору забезпечено укладеним цими ж сторонами та посвідченим приватним нотаріусом Кам`янець-Подільського міського нотаріального округу Хмельницької області Саванчуком М. М. 
за № 2950 іпотечним договором від 8 червня 2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_2 . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 жовтня 2004 року, виданого виконкомом Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області на підставі рішення від 4 березня 2004 року.
Зі змісту пункту 1.6 іпотечного договору суди встановили, що іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку.
Суди встановили, що на час укладення іпотечного договору у квартирі АДРЕСА_2 були зареєстровані та проживали ОСОБА_3 та її малолітній син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Також судами встановлено, що згоду на укладення іпотечного договору орган опіки і піклування не надавав.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_1 на постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 року здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону 
від 3 жовтня 2017 року № 2147?VIII, що діяла до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, відзиву на неї і відповідних заперечень, суд дійшов таких висновків.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою 
статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України).
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).
Згідно з положеннями частини четвертої 177 СК України (в редакції на час укладення оспорюваного іпотечного договору) дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло.
За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних відносинах викладено Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16 та Верховним Судом у постановах від 20 листопада 
2019 року у справі № 520/15250/15-ц (провадження № 61-31644св18), 
від 27 лютого 2020 року у справі № 716/901/17 (провадження № 61-44408св18), від 16 березня 2020 року у справі № 509/910/15 (провадження № 61-15726св19), від 17 червня 2020 року у справі № 308/5835/17 (провадження № 61-37066св18).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували право членів сім`ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.
Встановивши, що ОСОБА_2 як на час укладення його матір`ю іпотечного договору, так і до цього часу не був і не є співвласником переданої в іпотеку квартири, проживає у ній як член сім`ї власника відповідно до 
статті 405 ЦК України та статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання недійсним договору іпотеки, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_2 на користування житлом.
Проте із вказаним висновком суду апеляційної інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.
Згідно з пунктом 4.5 іпотечного договору іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 1) на підставі рішення суду; 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; 3) шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; 4) шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому 
статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.
 
Апеляційний суд не врахував, що оспорюваним іпотечним договором, серед іншого, визначено порядок звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку шляхом передачі іпотекодержателю зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», тобто можливість вибуття спірної квартири із власності  ОСОБА_3 без вчинення будь-якого правочину.
Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 210616744 підтверджується, що 2 жовтня 2019 року право власності на спірну квартиру перереєстровано на АТ «Альфа Банк» у позасудовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що укладення іпотечного договору не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права ОСОБА_2 на користування житлом, оскільки, враховуючи встановлені судами обставини, право власності квартиру, яка є предметом іпотеки, вибуло із власності ОСОБА_3 , що обмежує право малолітнього ОСОБА_2 на користування цією квартирою, яке існувало на час укладення іпотечного договору і підставою такого вибуття є саме оскаржуваний іпотечний договір.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним іпотечного договору, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що його укладення відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування і призвело до звуження обсягу, зменшення та обмеження існуючого права малолітнього 
ОСОБА_2 на користування житлом.
Також суд першої інстанції врахував, що на час укладення іпотечного договору 
АТ «Укрсоцбанк» було обізнано про існування у малолітньої дитини права користування квартирою, яка є предметом іпотеки, оскільки подані 
ОСОБА_3 до кредитної справи документимістять інформацію про наявність у неї малолітньої дитини, проте для посвідчення оспореного договору відповідач нотаріусу відповідні документи не надав.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні у справі докази, правильно застосував норми права і ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Суд апеляційної інстанції, неповно врахувавши обставини справи, помилково скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Згідно зі статтею 413 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.
За таких обставин касаційний суд скасовує постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 2019 рокуі залишає в силі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 
2019 року.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до частини першої цієї статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
У зв`язку із задоволенням касаційної скарги з ОСОБА_3 і АТ «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір, сплачений при поданні касаційної скарги, у розмірі по 768,40 грн з кожного.
Керуючись статтею 413 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 141, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах малолітнього ОСОБА_2 , задовольнити. 
Постанову Хмельницького апеляційного суду від 26 вересня 
2019 року скасувати і залишити в силі рішення Кам`янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 14 травня 2019 року.
Стягнути з ОСОБА_3 та Акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на користь ОСОБА_1 у відшкодування судового збору, сплаченого при поданні касаційної скарги, по 768,40 грн з кожного.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук  М. Ю. Тітов