УХВАЛА

09 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 160/12197/19
адміністративне провадження № К/9901/20396/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В.,
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі №160/12197/19 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 

УСТАНОВИВ:
04 грудня 2019 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 із позовом до Апарату Верховної Ради України, де просив:
визнати протиправними дії Апарату Верховної Ради України щодо відмови у виплаті компенсації за 80 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки;
зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити компенсацію за 80 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки;
зобов`язати Апарат Верховної Ради України нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 у повному обсязі.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням Апарат Верховної Ради України подав апеляційну скаргу.
Постановою Третього апеляційного суду від 09 червня 2020 року апеляційну скаргу апеляційну скаргу Апарату Верховної Ради України задоволено. Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 03 березня 2020 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 звернувся до Верхового Суду із касаційною скаргою.
Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2020 року касаційну скаргу залишено без руху з підстав її невідповідності вимогам статті 330 КАС України та надав скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини 4 статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини 2 статті 330 КАС України та зазначити про наявність одного з випадків визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.
Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення скаржником отримано ухвалу Верховного Суду від 02 вересня 2020 року - 14 вересня 2020 року.
21 вересня 2020 року від скаржника на виконання ухвали про залишення без руху надійшла заява про усунення недоліків шляхом, визначеним зазначеною ухвалою Верховного Суду. 
На виконання вимог зазначеної ухвали суду, ОСОБА_1 подав уточнену касаційну скаргу, де в обґрунтування вказує, що ця справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та зазначає, що ця справа не відноситься до категорії справ, визначених частиною шостою статті 12 КАС України, а отже суд першої інстанції відніс її до справ незначної складності помилково.
Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Предметом розгляду цієї справи є визнання протиправними дії щодо ненарахування та невиплатити компенсації невикористаної щорічної основної відпустки.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 12 Кодексу адміністративного судочинства України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Положення вказаної правової норми процесуального закону узгоджуються з приписами частини четвертої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України, яка відносить справи в аналогічних спорах до переліку справ, які не можуть бути розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження.
Частиною другою статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
У цій справі, суд першої інстанції, врахувавши вимоги процесуального закону, розглянув справу за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
Водначас законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення. 
Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.
Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали у частині наведення обґрунтувань щодо наявності одного з випадків, визначених підпунктами "а-г" пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Відповідно до частин другої і шостої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332, 359 КАС України, 

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного суду від 09 червня 2020 року у справі № 160/12197/19 за позовом ОСОБА_1 до Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - повернути скаржнику.
Копію даної ухвали надіслати учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє його права повторного звернення до Верховного Суду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді 	 Л.О. Єресько  	
          	 А.Г. Загороднюк О.В.Калашнікова