Справа № 465/3631/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Кузь В.Я. 
Провадження № 22-ц/811/2008/20                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 
Категорія: 53

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Ванівського О.М.,
суддів: Мельничук О.Я., Шеремети Н.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки,-
в с т а н о в и в :
В червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.
В обгрунтування завлених позовних вимог покликався на те, що 13.01.2018 року відбулось ДТП за участі ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом SSANG YONG д.н.з. НОМЕР_1 , та його, ОСОБА_2 , що керував транспортним засобом MITSUBISHI LANCER д.н.з. НОМЕР_2 .
26 лютого 2018 року Франківським районним судом м.Львова винесено постанову якою визнано Відповідача винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП.
Він, позивач, 23.03.2018 року отримав від ПрАТ СК «ПЗУ України» страхове відшкодування у розмірі 10681,65 грн. за заподіяні йому збитки. Проте розмір заподіяних збитків є значно більшим і становить 24 613,92 грн., що підтверджується рахунком №00046 від 23.01.2018 року, отриманим від ТзОВ «НІКО-ЗАХІД», яке здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів MITSUBISHI як є офіційний імпортер даної марки машин.
Відтак, просив стягнути із відповідача різницю між затраченою для відновлення транспортного засобу суму збитків та сумою виплаченою страховою компанією (18639,12 грн. - 10681,65 грн.), що становить 7957,47 грн.
Крім матеріальних збитків йому, позивачу завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 10 тисяч гривень. Такий розмір моральної шкоди обґрунтовував тим, що внаслідок пошкодженого транспортного засобу він був позбавлений можливості продовжувати звичний для нього спосіб життя та душевними стражданнями, яких зазнав внаслідок протиправної поведінки відповідача.
Відтак, просив задоволити позовні вимоги та стягнути із відповідача матеріальну та моральну шкоду. Крім того, просив стягнути понесені ним витрати на правову допомогу у розмірі 8000 гривень.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 (проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду в розмірі 7957 ( сім тисяч дев"ятсот п"ятдесят сім) гривень 47 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) моральну шкоду в розмірі 2000 ( дві тисячі) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) судовий збір з розгляду справи у сумі 2466 ( дві тисячі чотириста шістдесят шість) гривень 80 коп.
Стягнуто з ОСОБА_1 ( проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_3 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ) витрати за правову допомогу у розмірі 8000 ( вісім тисяч) гривень.
В решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт стверджує, що позивач поніс збитки у сумі 10681, 65 грн., яка виплачена йому страховою компанією ПрАТ СК «ПЗУ Україна» і аж ніяк ще у додатковій сумі 7957, 47 грн., що у загальному становить суму 18 639, 12 грн.
Стверджує, що звіт від ФОП ОСОБА_3 №SOS-180201-4456785 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, хоч і встановив, що вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mitsubishi Lancer д.н.з. НОМЕР_2 складає 18 639, 12, однак позивач поніс значно менші витрати по відновленню свого транспортного засобу, і які йому компенсовані, оскільки в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують додаткові витрати у сумі 7957, 47 грн.
Що стосується моральної шкоди, то вважає, що сума 2000 грн. на відшкодування моральної шкоди є перевищеною.
Також стверджує, що суд не зазначає, які докази ним вчинені та досліджені, що надають право дійти до висновку, що витрати на правничу допомогу є доведеним відповідно до часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт.
Враховуючи наведене просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (ч. 1 ст. 369 ЦПК України).
Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
З матеріалів справи вбачається, що предметом судового розгляду є відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, сумарний розмір якої не перевищує ста прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Враховуючи наведене, справа призначена для розгляду апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Виключно бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які вже висловлені, зокрема, у позові заяві та апеляційній скарзі, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників (ухвала Великої Палати Верховного Суду у справі № 668/13907/13-ц).
При цьому, згідно із ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, відтак колегія суддів інформувала учасників справи про час і день розгляду справи, шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Частково задовольняючи позовні вимоги про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суд першої інстанції виходив з того, що позивачу завдана матеріальна шкода, яка не в повному обсязі відшкодована страховою компанією, не відшкодовано 7957, 47 грн., а відтак він має право на її відшкодування особою, яка її заподіяла. Крім того ОСОБА_2 завдано моральну шкоду, яку суд стягнув з врахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
 
Частина 2 ст. 1187 ЦК України передбачає, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
 
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України)
 
Згідно з вимогами ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
 
Відповідно до ст. 1194 ЦК України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
 
Матеріалами справи та судом встановлено, що 13.01.2018 року відбулось ДТП за участі ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом SSANG YONG д.н.з. НОМЕР_1 , та ОСОБА_2 , який керував транспортним засобом MITSUBISHI LANCER д.н.з. НОМЕР_2 .
 
26 лютого 2018 року Франківським районним судом м.Львова винесено постанову, якою визнано Відповідача винним у вчинені адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Позивачем 23.03.2018 року отримано від ПрАТ СК «ПЗУ України» страхове відшкодування у розмірі 10681,65 грн. за заподіяні йому збитки. Проте розмір заподіяних збитків є значно більшим і становить 24 613,92 грн. згідно рахунку №00046 від 23.01.2018 року складеного ТзОВ «НІКО-ЗАХІД», яке здійснює технічне обслуговування та ремонт автомобілів MITSUBISHI як офіційний імпортер даної марки машин.
Згідно звіту від ФОП ОСОБА_3 №SOS-l80201-4456785 про оцінку вартості (розміру) збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу від 14 березня 2018р. вартість збитків заподіяним транспортному засобу MITSUBISHI LANCER д.н.з. НОМЕР_2 склала 18 639,12 грн.
За змістом положень статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Пунктом 1 частини другої статті 22 ЦК України визначено, що реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.
Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, та шкоди, завданої внаслідок взаємодії цих джерел, визначені нормами статей 1187, 1188 ЦК України.
За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України).
Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
При відшкодуванні страховиком шкоди, завданої особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, така особа сплачує потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону № 1961-ІV передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Враховуючи вищенаведене, а також те, що суми страхового відшкодування є не достатньо для повного відшкодування шкоди, заподіяної ОСОБА_2 внаслідок пошкодженням його транспортного засобу в результаті дорожньо-транспортної пригоди, винним у вчиненні якої визнано ОСОБА_1 , вірним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що з ОСОБА_1 підлягають стягненню кошти на відшкодування шкоди в розмірі, які не відшкодовані страховою компанією.
 
Пред`являючи вимоги про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_2 крім відшкодування матеріальної шкоди просив відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 10 000 грн.
Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Враховуючи вину ОСОБА_1 у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, пошкодження автомобіля, душевні переживання позивача з приводу того, що він протягом тривалого часу був позбавлений можливості використовувати автомобіль у побуті та в роботі, що призвело до вимушених змін у його життєвих стосунках, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 у розмірі 2 000 грн., який суд визначив з врахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності, який колегія суддів вважає достатнім.
Розглядаючи справу по суті, суд також вирішує питання розподілу судових витрат.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).
Види судових витрат визначені ст. 133 ЦПК України.
До таких зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.
Згідно із ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Глава 52 Цивільного кодексу України регулює загальні поняття та принципи будь-якого цивільного договору, включаючи договір про надання послуг. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.
Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Враховуючи наявність Договору про надання правових та консультаційних послуг від 003.05.2018 року та чеку №406 від 18.06.2018 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про підставність вимог щодо стягнення з відповідача 8000 грн. витрат на правничу допомогу, які були сплачені позивачем.
Заперечуючи щодо стягнення судом першої інстанції 7957, 47 грн. на її відшкодування, відповідач не зазначив та не обґрунтував належними доказами іншого розміру майнової шкоди, завданої транспортному засобу внаслідок ДТП, інших пошкоджень автомобіля, ніж ті, які зазначені у висновку, іншої, значно меншої вартості пошкоджених чи знищених внаслідок ДТП деталей автомобіля, ніж ті, що зазначені у висновку експертного автотоварознавчого дослідження.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, який після всебічного, повного дослідження й оцінки доказів, з врахуванням обставин справи, дійшов до обґрунтованого висновку про підставність та доведеність ОСОБА_2 позовних вимог, які підлягають до часткового задоволення.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Керуючись ст.ст. 274, 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення  Франківського районного суду м. Львова від 11 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 15.12.2020 року.

Головуючий :  О.М. Ванівський

Судді:  О.Я. Мельничук 

Н.О. Шеремети