Ухвала
Іменем України
16 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 645/5740/18
провадження № 61-15964ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Калараша А. А. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Штелик С. П. розглянувши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові на постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові про відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2018 року ПАТ «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі                    АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до                        ПАТ «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі АТ «Укрексімбанк» у                          м. Харкові про відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 234 532,00 грн.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху із зазначенням про необхідність сплати судового збору.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що недоліки, вказані в ухвалі Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 липня 2020 року, позивачем не усунуто, у зв`язку з чим на підставі частини 3 статті 185 ЦПК України позовна заява вважається неподаною і повертається позивачу.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
Постановою Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року ухвалу Фрунзенського районного суду м. Харкова від 08 липня 2020 року скасовано та справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Судове рішення мотивоване тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 є споживачем фінансово-кредитних послуг, звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові, в якому вона посилається на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів», а тому вона звільняється від сплати судового збору за подання позовної заяви. Зазначене відповідає правовому висновку викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
26 жовтня 2020 року АТ «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі                   АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові подало засобами поштового зв`язку до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня              2020 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що частиною другою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» регламентовано, що при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної шкоди. Однак єдиною вимогою ОСОБА_1 є майнова вимога про відшкодування моральної шкоди у грошовому еквіваленті, яка не є похідною від спору, пов`язаного із порушенням прав споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Викладене узгоджується з правовим висновком, який викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/9372/16-ц (провадження № 61-20156ск19).
Крім того, Верховним Судом сформована правова позиція щодо питання сплати судового збору за подання позовних заяв подібної категорії, а саме у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц.
Системний аналіз положень Закону України «Про захист прав споживачів» доводить, що для того щоб особа була звільнена від сплати судового збору, недостатньо зазначити, що це є позов про захист прав споживачів, оскільки такий позов повинен містити предмет та обставини, які вказують на порушення прав позивача як споживача послуг.
Отже, суд апеляційної інстанції помилково відніс зустрічний позов до категорії справ про захист прав споживачів, опираючись на наявність посилання ОСОБА_1 на  Закон України «Про захист прав споживачів», не надав оцінку зазначеним обставинам, керуючись поверховим зазначенням про безумовне право позивача на звернення до суду. Також, апеляційний суд порушив норми статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою АТ «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові на постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року необхідно відмовити з огляду на наступне.
Відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
Даний закон набрав чинності 08 лютого 2020 року. Касаційна скарга надіслана засобами поштового зв`язку 18 червня 2020 року, тобто після набрання чинності вказаним законом, а відтак під час вирішення питання про прийняття даної касаційної скарги до розгляду суду слід керуватися положеннями процесуального законодавства, чинного станом на день подання касаційної скарги.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Відповідно до частини шостої статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Із матеріалів касаційної скарги, змісту оскаржуваного судового рішення вбачається, що скарга є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності зазначеного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Законом України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.
Ураховуючи, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і послуг, а також визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, положення Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню до спірних правовідносин нарівні з іншими актами цивільного законодавства України.
Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав.
Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» передбачено перелік пільг щодо сплати судового збору. Системний аналіз зазначеного закону та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок про те, що відсутність у переліку такої категорії, як споживачі, не означає, що вони не звільнені від сплати судового збору, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів, зокрема частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судовий збір» у частині третій статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» (Відомості Верховної Ради України, 2006 р., N 7, ст. 84) слова «державного мита» замінені словами «судового збору».
Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.
Порушені права підлягають захисту як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду               від 21 березня 2018 року у справі 761/24881/16-ц (провадження № 14-57цс18).
Отже, суд апеляційної інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 є споживачем фінансово-кредитних послуг, звернулась до суду із зустрічним позовом до                         ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові, в якому вона посилається на порушення банком Закону України «Про захист прав споживачів», дійшов обґрунтованого висновку, що вона звільняється від сплати судового збору за подання зустрічної позовної заяви про відшкодування моральної шкоди на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».
Посилання у касаційній скарзі на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15 та у постанові Верховного Суду від 08 липня 2020 року у справі № 686/9372/16-ц (провадження                                                    № 61-20156ск19) та від 28 листопада 2018 року у справі № 761/11472/15-ц є безпідставними, оскільки наведені як приклад неоднакового застосування норм матеріального права постанови Верховного Суду, прийняті за інших встановлених судами фактичних обставин справи.
Доводи касаційної скарги не спростовують висновків суду апеляційної інстанції, правильне застосовування судом норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.
Таким чином, оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, постановленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись частинами четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові на постанову Харківського апеляційного суду від 25 вересня 2020 року в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», в особі філії Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк «України», в особі Акціонерного товариства «Укрексімбанк» у м. Харкові про відшкодування моральної шкоди.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                              А. А. Калараш
                                                                                                        Є. В. Петров
                                                                                                        С. П. Штелик