ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4650/20 Справа № 191/3946/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухар Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 жовтня 2020 року                                                                        м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Свистунової О.В.         
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційними скаргами  Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради,  ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, до якої приєднався ОСОБА_1 
на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року 
по цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання факту користування нерухомим майном за договором оренди, –

В С Т А Н О В И Л А:
       У жовтні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання факту користування нерухомим майном за договором оренди, який в подальшому уточнив. 
       Позовні вимоги мотивовані тим, що згідно договору оренди від 08.07.2019 року №08/07/2019, укладеного між ним та відповідачем, позивач надав в оренду житловий будинок, що розташований за адресою : АДРЕСА_1 та станцію технічного обслуговування в буд. АДРЕСА_2 .
       Пунктом 5.1.2. зазначеного вище договору передбачено, що не пізніше 5 днів з моменту передачі Об`єкта оренди орендодавець зобов`язаний передати Орендарю копії правовстановлюючих документів та технічної документації на об`єкт оренди.
       Станція технічного обслуговування ним була побудована у 2018 року та є самочинним будівництвом.
       Домоволодіння по АДРЕСА_1 має наступний опис: житловий будинок А-1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., літня кухня літ, Б-1, сарай літ. В-1, водоколонка літ. Д-1, огорожа №1-4.
       Згідно технічного паспорта, виготовленого експертом ОСОБА_4 станом на 23.10.2018 року, станція технічного обслуговування має наступний опис : адміністративна будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м., будівля кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральня літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,1, що розташована за адресою : АДРЕСА_2 . Нарікань з боку третіх осіб з приводу самочинно збудованого ним нерухомого майна не надходило.
       Оскільки на вимогу відповідача у зв`язку з самочинним будівництвом позивач не має змоги надати копії правовстановлюючих документів, позивач змушений звернутися із вказаним позовом до суду.
       Згідно Висновку ПП «Експертна Група Класика» про попередню вартість майна, вартість домоволодіння, яке розташоване за адресою : АДРЕСА_1 становить 140 000,00 (сто сорок тисяч) гривень 00 коп., а вартість майна - Станції технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , становить 110 000,00 (сто десять тисяч) гривень 00 коп.
       У зв`язку з цим, позивач просив визнати за ним право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 має наступний опис: житловий будинок А-1, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 30,4 кв.м., літня кухня літ. Б-1, сарай літ. В-1, водоколонка літ. Д-1, огорожа №1-4; визнати за ним право власності на станцію технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , та складається з : адміністративна будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівля кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральня літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І.
       Рішенням  Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року позов задоволено частково.
       Визнано за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на станцію технічного обслуговування, яка розташована за адресою АДРЕСА_2 , та складається з : адміністративна будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівля кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральня літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І.
       У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
       В апеляційній скарзі Перший заступник прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати в частині задоволення позову та постановити нове, яким у цій частині відмовити. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       В апеляційній скарзі  ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.

       В апеляційній скарзі Дніпровська міська рада, до якої приєднався ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
       Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

       У заяві ОСОБА_1 про приєднання до апеляційної скарги Дніпровської міської ради, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. 
       
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

       Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

       Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

       Відповідно до частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

       Статтею 264 ЦПК України передбачено, що при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

       Судом першої інстанції встановлено, що згідно копії договору оренди № 08/07/2019 від 08.07.2019 року, укладеного між ОСОБА_2 ( як Орендодавець), та ОСОБА_3 ( як Орендар), Орендодавець передає Орендареві у користування станцію технічного обслуговування (СТО), розташовану за адресою : АДРЕСА_2 та складається з : адміністративна будівля літ А-2, загальною площею 158,4 кв.м., будівля кузовних робіт літ Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральна літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3, І, та житловий будинок, розташований за адресою : АДРЕСА_1 , загальною площею 565 кв.м., яка складається з : житловий будинок А-1, огорожа №1, сарай Б, вбиральня В., водоколонка №2.
       Об`єкти оренди передаються Орендодавцем Орендарю з метою проживання та комерційної діяльності ( п.2 пп.2.1 Договору).
       Пунктом 5 пп.5.1 5.1.2 Договору Оренди передбачено, що Орендодавець зобов`язаний не пізніше 5 днів з моменту передачі Об`єктів оренди передати Орендарю копії правовстановлюючих документів та технічної документації на об`єкти оренди.
       Згідно копії технічного паспорту на громадський будинок Станція технічного облуговування (СТО) в будинку АДРЕСА_2 , СТО має наступну експлікацію внутрішніх обмірів та розрахунків площ приміщень : адміністративна будівля літ. А-2, загальною площею 158,4 кв.м,, будівля кузовних робіт літ. Б-2, загальною площею 222,5 кв.м., будівля шиномонтажу літ. В-1, загальною площею 53,2 кв.м., вбиральня літ. Г, душ літ. Д, споруди № 1-3,І.
       Згідно висновку про попередню вартість майна, затвердженого ПП «Експертна Група Класика» рикнова вартість домоволодіння, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 , станом на 12.12.2019 року становить 140000,00 грн..
       Згідно висновку про попередню вартість майна, затвердженого ПП «Експертна Група Класика» рикнова вартість Станції технічного обслуговування, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 , станом на 12.12.2019 року становить 110000,00 грн..
       Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на станцію технічного обслуговування, яка розташована за адресою : АДРЕСА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та повністю підтвердженими документально.
Проте, колегія суддів не може погодитись із таким висновком суду, зважаючи на наступне.

       Судом першої інстанції було залишено поза увагою факт самочинного будівництва спірного нерухомого майна.
       Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України лише власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
       Так, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на момент прийняття оскаржуваного рішення, ОСОБА_2 та відповідачу у справі спірне нерухоме майно не належало.
       Вказане свідчить про самочинне будівництво об`єктів нерухомого майна.
       До того ж і самим позивачем у позові не заперечується факт самочинного будівництва спірного майна.
       Водночас, згідно з ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.
       Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
       Як визначено ч. ч. 5, 8 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.
       Відповідно до ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно.
Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.
Згідно з ч. ч. 1,2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Тобто, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане виключно за особою, яка є власником чи користувачем земельної ділянки, на час винесення рішення суду.
З рішення суду першої інстанції вбачається, що станція технічного обслуговування знаходиться на земельній ділянці, яка перебуває в межах населеного пункту м. Дніпро.
       Суд першої інстанції, визнаючи за ОСОБА_2 право власності на спірні будівлі, не вказав, з огляду на які належні та допустимі докази, він дійшов до висновку про правомірність користування ним земельною ділянкою під спірним нерухомим майном, яка знаходиться у комунальній власності м. Дніпро.
Таким чином, суд не дослідивши наявності у позивача правовстановлюючих документів на користування земельною ділянкою, в порушення ст. ст. 375, 376 ЦК України, безпідставно визнав право власності за ним на самочинно збудоване нерухоме майно.
Крім того, спірне нерухоме майно не прийнято до експлуатації, а тому не є створеним в розумінні ст. 331 ЦК України, що також виключає можливість визнання права власності на спірне нерухоме майно за третьою особою.
Вказане підтверджується листом управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-19 від 20.01.20120, зі змісту якого вбачається, що дозвільні документи на проведення робіт за вказаною адресою відсутні.
Матеріали справи не містять доказів створення спірного нерухомого майна за рахунок коштів третьої особи, що відповідно до ст. 331 ЦК України виключає можливість визнання права власності на вказане майно.
Також, суд першої інстанції, обґрунтовуючи необхідність задоволення позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно, застосував ст. 392 ЦК України, відповідно до якої власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Проте, в оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на докази оспорюваності відповідачем права власності будь-кого на нерухоме майно.
Крім того, зміст ст. 392 ЦК України передбачає можливість захисту права саме власника нерухомого майна, в той час як третьою особою заявлено лише вимогу про визнання права власності.
Верховний Суд у постанові від 18.12.2019 у справі №522/1029/18 дійшов висновку, що позови про визнання права власності на новостворене чи реконструйоване нерухоме майно, які подаються до суду з метою спростити чи уникнути встановленої законодавством досить тривалої в часі та фінансово затратної процедури оформлення прав на це майно, не підлягають задоволенню, оскільки їх метою є не визнання права власності на майно, а його набуття.
Звертаючись з даним позовом до суду, ОСОБА_2 не надано жодних доказів звернення до органів держархбудконтролю про прийняття спірних об`єктів нерухомого майна до експлуатації, а тому не доведено наявність спору про право та необхідність звернення з даним позовом до суду.

Крім того, судом першої інстанції не було залучено Дніпровську міську раду співвідповідачем по справі, оскільки земельна ділянка під спірним нерухомим майном знаходиться у комунальній власності м. Дніпро.
       Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
       За змістом до ч. 2,3 ст. 51 ЦПК України, якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача.
       Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 
       Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
       Відповідно до роз`яснень, викладених в абз. 5 п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року “Про судове рішення у цивільній справі”, суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення суду. 
       Пленум Верховного Суду України у п.8 постанови від 12.06.2009 року № 2 “Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції” роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному законом. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. 
       Суд вказаними роз`ясненнями не керувався і в порушення вимог ст.ст. 12, 51 ЦПК України, не роз`яснив позивачу наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, у тому числі і щодо незалучення до участі у справі співвідповідача.
       Апеляційний суд позбавлений можливості залучити до участі у справі співвідповідача, оскільки немає передбачених законом повноважень змінювати склад осіб, які беруть участь у справі, крім випадків процесуального правонаступництва, передбаченого ст. 55 ЦПК України.
       Оскільки, позовні вимоги заявлені не до всіх осіб, чиїх прав та інтересів стосується предмет спору, вирішення даного спору в цілому без залучення у встановленому процесуальним законом порядку всіх заінтересованих осіб є передчасним.
       Суд першої інстанції, розглянув спір по суті без з`ясування того, хто є належним співвідповідачем у вирішенні такого спору, та помилково вважав Дніпровську міську раду третьою особою по справі.
       Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Ураховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне скасувати додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року, яким вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про судове рішення у цивільній справі” № 14 від 18.12.2009 року, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.
У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення підлягають розподілу у відповідності до ч. 13 ст.141 ЦПК України за подачу апеляційної скарги.
       Керуючись ст.ст. 259,268,374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційні скарги  Першого заступника прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі: Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради, ОСОБА_1 , Дніпровської міської ради, до якої приєднався ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2019 року та додаткове рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 березня 2020 року – скасувати та ухвалити нове. 
У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – Дніпровська міська рада, про визнання факту користування нерухомим майном за договором оренди – відмовити.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь Дніпровської міської ради судовий збір у розмірі 3750 грн.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 3750 грн.
       Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3750 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

       Головуючий О.В. Свистунова

       Судді: Т.П.Красвітна

        І.А. Єлізаренко