ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 листопада 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-2730/07
провадження № 61-7627св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Жданової В. С., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
особа, яка подавала апеляційну скаргу, - ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_4 ,
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року, прийняту колегією у складі суддів: Полякова О. З., Крилової О. В., Кухаря С. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до 
ОСОБА_2 про спонукання до виконання умов договору і визнання права власності.
В обґрунтування позову зазначав, що 10 жовтня 2006 року він уклав зі    ОСОБА_2 договір купівлі-продажу приміщення у будівлі А-5 на першому та другому поверхах загальною площею 1 359,6 кв.м, що становить 2/5 частки цієї будівлі.
Вказані приміщення передані йому на підставі договору та акта прийому-передачі від 11 жовтня 2006 року, однак у порушення пункту 3.1 договору відповідач не передала йому оригінал свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 7 червня 2006 року та технічний паспорт. Вказував, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу.
За таких обставин просив спонукати ОСОБА_2 до виконання 
пункту 3.1 договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року, укладеного у простій письмовій формі, зобов`язавши ОСОБА_2 передати йому оригінали свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 7 червня 2006 року, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, та технічного паспорта на приміщення у 
будівлі А-5 на першому та другому поверхах загальною площею 1 359,6 кв.м, що складає 2/5 частки і розташоване на АДРЕСА_1 ; визнати дійсним договір купівлі-продажу 
від 10 жовтня 2006 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 
і визнати за ним право власності на вказане приміщення.
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття
Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 20 листопада 2007 року, ухваленим у складі судді Кучеренка В. В., позов задоволено.
Вирішено спонукати ОСОБА_2 до виконання пункту 3.1 договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року, укладеного зі ОСОБА_1 у простій письмовій формі, зобов`язавши ОСОБА_2 передати ОСОБА_1 оригінали свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 7 червня 2006 року, виданого виконавчим комітетом Мелітопольської міської ради Запорізької області, та технічний паспорт на приміщення у будівлі А-5 на першому та другому поверхах загальною площею 1 359,6 кв.м, що складає 2/5 частки приміщення, розташованого на АДРЕСА_1 .
Визнано дійсним договір купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року, укладений ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на вказане приміщення.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з визнання ОСОБА_2 позовних вимог, тому з урахуванням частини четвертої статті 174 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, дійшов висновку про існування правових підстав для задоволення позову.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року задоволено апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, - 
ОСОБА_3 , правонаступником якої суд визнав ОСОБА_4 ; скасовано рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області 
від 20 листопада 2007 року і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, а заява ОСОБА_2 про визнання позову свідчить про відсутність спору між сторонами та існування можливості укласти договір у порядку, передбаченому статтею 657 ЦК України.
Апеляційний суд зазначив про помилкове застосування судом першої інстанції частини другої статті 220 ЦК України, оскільки ця норма не застосовується до правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, так як момент вчинення цих правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язаний з державною реєстрацією. Недотримання умов нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, як вважає апеляційний суд, вказує на неукладення такого правочину, тому він не створює прав та обов`язків для сторін.
Крім того, апеляційний суд вказував, що у копії договору купівлі-продажу 
від 10 жовтня 2006 року та акті прийому-передачі від 11 жовтня 2006 року не зазначена адреса приміщення, яке є предметом договору, тому суд першої інстанцій помилково визнав право власності на приміщення, адреса якого зазначена лише у позовній заяві. Також апеляційний суд виходив з ненадання суду на час ухвалення рішення доказів належності спірного приміщення на праві власності ОСОБА_2 .
Разом з тим, апеляційний суд врахував, що спірне приміщення має статус гуртожитку, тому дійшов висновку про порушення судом першої інстанції прав осіб, які не були залучені до участі у справі.
Короткий зміст вимог касаційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована порушенням судом апеляційної інстанції статті 352 ЦПК України.
Заявник вказує, що ОСОБА_3 , за апеляційною скаргою якої переглянуто рішення суду першої інстанції, не брала участі у справі, проте, у порушення норм процесуального права, апеляційний суд не з`ясував, чи вирішив суд першої інстанції питання про права, свободи, інтереси чи обов`язки ОСОБА_3 , і не вказав у судовому рішенні мотивів, за яких він дійшов висновків, що остання має право оскаржити вказане рішення суду в апеляційному порядку.
На думку заявника, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, оскільки 4 серпня 2016 року вона зверталась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з адміністративним позовом, у якому посилалась на рішення суду першої інстанції у цій справі, що вказує на її обізнаність про таке рішення суду та пропуск строку на апеляційне оскарження цього рішення.
Крім того, заявник вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно залучив до участі у справі як правонаступника ОСОБА_3 ОСОБА_4 , оскільки ОСОБА_3 не належало право власності на кімнату у гуртожитку, який є предметом договору купівлі-продажу, тому ця кімната не може бути успадкована її спадкоємцем, тому апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_3 підлягало закриттю.
Суд апеляційної інстанції, на думку заявника, безпідставно допустив до участі у справі представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 яка не є адвокатом.
У квітні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення процесуального права, просить скасувати постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 за своїм змістом аналогічні доводам, викладеним у касаційній скарзі ОСОБА_1 .
Позиція інших учасників справи
У жовтні 2019 року представник    ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_1 , які не можуть бути враховані касаційним судом, оскільки до них не додано документів, що підтверджують надсилання цих заперечень іншим учасникам справи.
Провадження у суді касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього ж суду від 19 жовтня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи 
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 жовтня 2006 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписали у простій письмовій формі договір купівлі-продажу приміщення в будівлі А-5 на першому та другому поверхах загальною площею 1 359,6 кв.м, що становить 2/5 його часток.
Апеляційний суд встановив, що у копії договору купівлі-продажу від 10 жовтня 2006 року та акті прийому-передачі від 11 жовтня 2006 року, долучених до позовної заяви ОСОБА_1 , не зазначена адреса приміщення, яке є об`єктом продажу.
З рішення виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від 13 березня 2003 року суди встановили, що приміщення АДРЕСА_2 має статус гуртожитку.
Позиція Верховного Суду, мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційних скарг  ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 на постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла 
до 8 лютого 2020 року.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України у тій же редакції під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційних скарг, суд дійшов таких висновків.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Згідно з пунктом 8 частини третьої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Відповідно до підпункту 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу;
За правилами частини першої статті 292 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла до набрання чинності редакцією Кодексу від 3 жовтня 2017 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.
Системний аналіз наведених процесуальних норм дає підстави для висновку, що суд апеляційної інстанції в межах відкритого апеляційного провадження має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи невирішення судом першої інстанції питань про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції та подала апеляційну скаргу. При цьому, якщо обставини про вирішення судом першої інстанції питання про права, інтереси та свободи особи, яка не була залучена до участі у справі, не підтвердилися, апеляційне провадження підлягає закриттю.
У справі, яка переглядається, із апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції звернулася особа, яка не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції, вважаючи, що рішенням суду вирішено питання про її права.
Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, виходив з порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права по суті позовних вимог, проте не встановив наявність у особи, яка подала апеляційну скаргу, права на оскарження рішення та не перевірив, чи вирішив суд першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції. 
Вирішення такого питання є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішенням суду першої інстанції вирішено питання про права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права та інтереси особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю.
Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 127/4368/18 (провадження № 61-1258св19).
У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції не дослідив питання, чи стосується прав та інтересів ОСОБА_3 оскаржуване нею рішення суду першої інстанції, не надав оцінки доводам та доказам особи, яка подала апеляційну скаргу, не мотивував свого рішення про порушення її прав та інтересів, тому висновок про скасування рішення суду першої інстанції є передчасним.
Крім того, у березні 2018 року ОСОБА_2 подавала до апеляційного суду заяву, у якій вказувала про відсутність у ОСОБА_3 права на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції у цій справі та просила закрити апеляційне провадження у справі. Проте апеляційним судом вказану заяву не вирішено.
Враховуючи те, що апеляційний суд не дослідив наявні у матеріалах справи докази, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала право на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, а також не здійснив перевірки, чи порушені права ОСОБА_3 рішенням суду першої інстанції, суд апеляційної інстанцій дійшов передчасного висновку про наявність підстав для розгляду апеляційної скарги особи, яка її подала, та скасування рішення суду першої інстанції.
Вирішуючи питання про наявність правових підстав для перегляду рішення суду першої інстанції за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції, апеляційний суд зобов`язаний був виконати вимоги частини першої статті 352 та пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України, тому відсутність правильних і обґрунтованих висновків про порушення прав та інтересів особи, яка подала апеляційну скаргу, ухваленим рішенням суду першої інстанції виключає можливість залишення оскаржуваної постанови апеляційного суду без змін.
Крім того, після смерті ОСОБА_3 , суд апеляційної інстанції фактично залучив до участі у справі - ОСОБА_4 , вважаючи її правонаступником ОСОБА_3 , однак жодної ухвали щодо цієї процесуальної дії суд не постановив.
Вирішуючи питання щодо процесуального правонаступництва, суд апеляційної інстанції не врахував, що ОСОБА_3 не є стороною або третьою особою у справі, а за частиною першою статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Оскільки ОСОБА_3 оскаржила рішення суду першої інстанції, як особа, яка не брала участі у справі, та обставина, що правовідносини сторін у справі допускають правонаступництво, не породжує безумовного процесуального правонаступництва у разі смерті ОСОБА_3 .
Так, у разі смерті фізичної особи, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної особи на будь-якій стадії судового процесу. Суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.
Тому, враховуючи обставини, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала право на апеляційне оскарження суд мав визначити характер таких правовідносин та чи допускають вони правонаступництво і залежно від установленого вирішити справу.
Касаційний суд, з урахуванням встановлених статтею 400 ЦПК України меж розгляду справи у суді касаційної інстанції, процесуальної можливості усунути допущені апеляційним судом недоліки не має, так як не може переоцінювати докази, встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Крім того, колегія суддів зазначає про порушення апеляційним судом процесуального права під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження. 
Частиною першою статті 223 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Згідно із частиною першою статті 294 ЦПК України у вказаній редакції Кодексу апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Згідно зі статтею 72 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час відкриття апеляційного провадження, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Зазначені обставини апеляційний суд залишив поза увагою, в порушення наведених вимог цивільного процесуального закону відкрив апеляційне провадження та розглянув по суті апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, яке набрало законної сили, при тому, що строк на апеляційне оскарження такого рішення поновленим не був.
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
За таких обставин прийнята судом апеляційної інстанції постанова не може вважатися законною і обґрунтованою, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду справи суд має врахувати викладене, надати належну оцінку доказам і запереченням, поданим сторонами, встановити, чи вирішено рішенням суду першої інстанції питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 , у випадку існування таких обставин вирішити питання про можливість процесуального правонаступництва у цій справі. За існування у сукупності вказаних обставин переглянути рішення суду відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. 
Враховуючи, що справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.
 
Керуючись статтею 411 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтями 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 та касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Запорізького апеляційного суду від 19 березня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді: | В. О. Кузнєцов  В. С. Жданова С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов