Номер провадження: 33/813/1163/20
Номер справи місцевого суду: 946/4590/20 
Головуючий у першій інстанції Яковенко І. І.
Доповідач Журавльов О. Г.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі головуючого судді Журавльова О.Г., за участі секретаря судового засідання Янковської Ю.Л., розглянувши апеляційну скаргу захисника Корецької Л.А. в інтересах ОСОБА_1 на постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2020 р. відносно:

ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Ізмаїл, Одеської області, громадянина України, самозайнятого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

-про накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 124 КУпАП,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеною постановою суду першої інстанції, в якій постановою суду від 03.09.2020 р. виправлено описку, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. та стягнуто на користь держави судовий збір у розмірі 420,40 грн.
Відповідно до змісту мотивувальної частини постанови суду першої інстанції:
24 липня 2020 року об 11 год. 40 хв., ОСОБА_1 в м. Ізмаїл Одеської області на перехресті вул. Тульчианівській та вул. Купріна, керуючи транспортним засобом «MERCEDES BENZ» державний номерний знак НОМЕР_1 , в порушення вимог п.п. 10.5., 12.1., 13.1. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, (далі – ПДР), не врахував дорожню обстановку та під час виконання розвороту на вказаному перехресті не обрав безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу і безпечно керувати ним, виїхав на смугу зустрічного руху та не обрав безпечного інтервалу, і скоїв наїзд на перешкоду (каміння), в результаті чого транспортний засіб отримав механічні пошкодження. 

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

Не погодившись з постановою, захисник Корецька Л.А. подала апеляційну скаргу. Скарга обґрунтована тим, що:
- в місці, де відбулося ДТП, були відсутні будь-які попереджувальні, або огороджувальні знаки, що мали б вказувати на огородження зламаного люка, що в свою чергу не давало можливості водієві зі свого місця в транспортному засобі завчасно помітити перешкоду;
-в постанові суду зазначено про порушення з боку водія ОСОБА_1 п. 10.5 Правил дорожнього руху України (далі, ПДР), а саме при здійсненню повороту, при цьому вказуючи, що він здійснював маневр розвороту, що відповідно до п. 1.10 ПДР є різними маневрами транспортного засобу на дорозі, окрім того, застосування до ОСОБА_1 п. 12. 1 ПДР є також безпідставним, оскільки питання щодо швидкості руху не може бути вирішене на суб`єктивну думку суду, а лише на підставі експертного дослідження або спеціального пристрою, при цьому здійснюючи розворот, швидкість руху автомобілю була мінімальною;
-суд першої інстанції на власний розсуд дав оцінку діям водія ОСОБА_1 , які не ґрунтуються на жодних доказах, та безпідставно дійшов висновку, що останній здійснював маневр розвороту із смуги зустрічного руху; 
-в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на порушення ПДР та доказу того, що саме дії водія ОСОБА_1 стали причиною ДТП, оскільки суд не взяв до уваги те, що до вулиць і доріг населених пунктів є вимоги, які повинні відповідати ДСТУ і водій не може притягуватись до відповідальності за шкоду, спричинену своєму транспортному засобу, внаслідок недотримання посадовими особами вимог до дорожнього покриття та знаходження на проїжджій частині дороги сторонніх предметів, що не мають відношення до їх облаштування;
Посилаючись на зазначені доводи, захисник зазначила, що саме бездіяльність осіб, відповідальних за утримання в належному стані автомобільних доріг відповідно до ЗУ « Про дорожній рух», Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою КМУ від 30.03.1994 р. №198, а також відповідно до п.п. 1.4 та 1.5 ПДР стала причиною вказаної ДТП, а в діях ОСОБА_1 відсутній склад адміністративного правопорушення, передбачений ст. 124 КУпАП.
З огляду на що, захисник Корецька Л.А. просить скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження відносно ОСОБА_1 закрити на підставі ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.
В судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його захисник Корецька Л.А. не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи не надавали.
Відповідно до ч. 2 ст. 268 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 124 КУпАП, не входять до переліку справ, розгляд яких здійснюються за обов`язкової присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, тому апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, перевіривши доводи апеляційної скарги та повторно дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

       Відповідно до ч. 7 ст. 294 КУпАП України апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
       Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження в справах про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи та вирішення її в точній відповідності із законом.
При розгляді справ зазначеної категорії необхідно з`ясовувати всі обставини, перелічені у статтях 247 і 280 КУпАП, у тому числі шляхом допиту свідків та за обов`язкової участі особи, відповідно якої складено протокол про адміністративне правопорушення. Зміст постанови судді має відповідати вимогам, передбаченим статтями 283 і 284 КУпАП.
У постанові, зокрема, потрібно навести докази, на яких ґрунтується висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.
Відповідно до вимог статей 251, 252 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчинені та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, свідків, а також іншими документами.
Згідно ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Апеляційний суд вважає, що зазначені вимоги закону при розгляді справи в районному суді загалом були виконані, які перевірені судом апеляційної інстанції та підтверджують наявність в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до п. п. 1.1 Розділу 1 Правил дорожнього руху, ці Правила відповідно до Закону України «Про дорожній рух» встановлюють єдиний порядок дорожнього руху на всій території України. Інші нормативні акти, що стосуються особливостей дорожнього руху (перевезення спеціальних вантажів, експлуатація транспортних засобів окремих видів, рух на закритій території тощо), повинні ґрунтуватися на вимогах цих Правил.
Згідно ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» стала практика Європейського суду з прав людини є частиною національного законодавства та обов`язкова до застосування судами як джерело права.
У рішенні ЄСПЛ від 21 липня 2011 року по справі «Коробов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів Суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Проте, така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпції факту.
У рішенні по справі «О`Галлоран та Франціс проти Сполученого Королівства» від 29 червня 2007 року, Європейський суд з прав людини у складі його Великої палати постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Пунктом 1.4 Правил дорожнього руху (далі ПДР, Правил) передбачено, що кожний учасник дорожнього руху має право розраховувати на те, що й інші учасники виконують ці Правила.
Відповідно до постанови суду першої інстанції ОСОБА_1 визнаний винуватим у порушенні Правил дорожнього руху, а саме п.п. 10.5, 12.1 та 13.1.
Так, пунктом 10.5 ПДР визначено, що поворот необхідно виконувати так, щоб під час виїзду з перехрещення проїзних частин транспортний засіб не опинився на смузі зустрічного руху, а у разі повороту праворуч слід рухатися ближче до правого краю проїзної частини.
Згідно п. 12.1 ПДР, під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним. У відповідності до вимог п. 13.1 Правил водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу.
Так, не зважаючи на невизнання ОСОБА_1 своєї вини у інкримінованому йому адміністративному правопорушенні, суд першої інстанції мотивував свій висновок про його винуватість у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП наступними доказами, а саме:
- протоколом про адміністративне правопорушення серії БД №07409 від 24.07.2020 р., відповідно до якого 24.07.2020 р., ОСОБА_1 у м. Ізмаїл на перехресті вул. Тульчианівської та вул. Купріна, керуючи транспортним засобом, під час виконання розвороту на вказаному перехресті в порушення вимог п.п. 12.1., 13.1. ПДР не вибрав безпечної дистанції та скоїв наїзд на перешкоду (каміння), що призвело до механічних пошкоджень транспортного засобу;
- схемою місця ДТП;
- поясненнями водія ОСОБА_1 , який вину у вчиненні зазначеного адміністративного правопорушення в судовому засіданні не визнав, хоча погодився з обставинами, викладеними у протоколі про адміністративне правопорушення щодо наїзду на каміння, та пояснив, що він рухався на своєму автомобілі по вул. Тульчианівській з боку вул. Левітана в м. Ізмаїл Одеської області, доїхав до перехрестя з вул. Купріна, пропустив дві машини та здійснив розворот на перехресті з ліва на право, під час чого його автомобіль вдарився о каміння, якими було закладено люк. Зазначені каміння з люком не були позначений ніяким знаком або стрічкою. Притягуваний також пояснив, що коли він під`їжджав до перехрестя, він бачив це каміння, яке знаходилось на проїжджій частині по його (правій) смузі для руху, але під час виконання розвороту він відволікся на інші автомобілі та забув про них, і після розвороту не помітив їх та наїхав на них, виїхавши на смугу для руху, з якої і почав маневр розвороту. Після вказаних подій він викликав поліцію, оскільки його автомобіль отримав механічні пошкодження. Його обурив той факт, що каміння ніяким чином на дорозі не були позначені.;
- поясненнями свідка ОСОБА_2 , який в суді першої інстанції пояснив, що він бачив як ОСОБА_1 на своєму автомобілі наїхав на каміння на проїжджій частині. Так він проживає по сусідству з місцем події, він вийшов з двору свого будинку, розмовляючи по телефону, він пішов до свого сусіда, при цьому йому потрібно було перетнути вулицю по діагоналі. В цей момент притягуваний їхав на своєму автомобілі по вул. Тульчианівській з боку вул. Левітана в м. Ізмаїл Одеської області, завернув в бік вул. Купріна, пропустив інші автомобілі, потім розвернувся на наїхав на каміння, які прикривали пошкоджений люк. На його думку, притягуваний не міг бачити це каміння при виконанні розвороту, але в його автомобілі він не сидів. Йому не відомо, чи міг притягуваний бачити це каміння в момент, коли наближався до перехрестя. Свідок також пояснив, що він не бачив яким саме чином притягуваний здійснював розворот на перехресті – з ліва на право, чи з права на ліво, оскільки розмовляв по телефону, і не звернув на це увагу.
На противагу доводам сторони захисту як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції досліджено всі обставини події, які були зафіксовані в протоколі про адміністративне правопорушення серії БД №07409 від 24.07.2020 р.
При цьому, суд апеляційної інстанції погоджується доводами суду першої інстанції щодо відсутності в діях ОСОБА_1 порушень п. 13.1 Правил, в частині недотримання безпечної дистанції, а наявності в його діях порушення безпечного інтервалу, який відповідно до абз. 12 п. 1.10. ПДР є відстанню між боковими частинами транспортних засобів, що рухаються, або між ними та іншими об`єктами, за якої гарантована безпека дорожнього руху. При цьому, обмежень щодо класифікації об`єктів, які стосуються вказаного пункту, Правила не містять, тобто таким об`єктом може бути і каміння.
Щодо доводів захисника з приводу відсутності в діях ОСОБА_1 порушення п. 12.1, колегія суддів знаходить безпідставним, оскільки під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним.
При цьому, ОСОБА_1 , відповідно до матеріалів справи, а також його показів був здійснений наїзд на перешкоду, а саме каміння, яке прикривало зламаний люк на дорозі.
В свою чергу, абзацом 66 п. 1.10 Правил визначено, що перешкода для руху - нерухомий об`єкт у межах смуги руху транспортного засобу або об`єкт, що рухається попутно в межах цієї смуги (за винятком транспортного засобу, що рухається назустріч загальному потоку транспортних засобів) і змушує водія маневрувати або зменшувати швидкість аж до зупинки транспортного засобу.
Тобто, вказані обставини, а також обстановка яка склалась, з огляду на те, що відповідно до пояснень ОСОБА_1 , останній об`єктивно сприймав перешкоду та бачив її перед початком здійснення маневру (розвороту), більш того до вказаної перешкоди він рухався протягом певного часу, рухаючись від будинку №138а по вул. Тульчианській до розвороту на вул. Купріна в м. Ізмаїл, та він мав би дотримуватись вимог п. 12.1 Правил.
Окрім того, апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не були виконані також вимоги п. 12.3 ПДР, а саме, у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, що ним виконано не було.
Водночас, маневрування ОСОБА_1 мало саме у вигляді розвороту, відповідно до схеми ДТП, яка досліджена як судом першої, так і апеляційної інстанції та на думку апеляційного суду вказує на те, що в діях останнього дійсно відсутнє порушення п. 10.5 ПДР, на яке послався суд першої інстанції, натомість наявні порушення, передбачені п. 10.1 Правил, а саме перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху.
Щодо наявності в діях ОСОБА_1 порушення п. 10.4 ПДР, а саме перед поворотом праворуч та ліворуч, у тому числі в напрямку головної дороги, або розворотом водій повинен завчасно зайняти відповідне крайнє положення на проїзній частині, призначеній для руху в цьому напрямку, та невірним мотивуванням судом першої інстанції в постанові, смуги руху, з якої ним був здійснений розворот, апеляційний суд погоджується з доводами ОСОБА_1 . Оскільки, матеріалами справи, а також показами свідка ОСОБА_2 не є об`єктивно можливим встановити траєкторію руху автомобілю, зважаючи й також на доводи ОСОБА_1 з приводу неконтрольованості автомобілю при наїзді на перешкоду у вигляді каміння.
Однак, зазначені обставини у своїй сукупності не виключають наявність в його діях ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, які виникли в результаті недотримання останнім п.п. 10.1, 12.1, 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху, а доводи, які відображені в апеляційній скарзі повністю спростовані судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції, що також знайшло своє відображення в мотивах суду щодо визнання вини ОСОБА_1 у скоєному ДТП та вказують на те, що саме дії водія ОСОБА_1 , які виразились у не дотриманні ним п.п. 10.1, 12.1, 12.3 та 13.1 ПДД, стало безпосередніми причинами, які зумовили допущенням останнім виникнення ДТП.
Доводи сторони захисту з приводу наявності порушень з боку посадових осіб, які зобов`язані відповідно до ЗУ «Про дорожній рух», Єдиних правил ремонту і утримання автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, правил користування ними та охорони, затверджених постановою КМУ від 30.03.1994 р. №198, а також відповідно до п.п. 1.4 та 1.5 ПДР слідкувати за дорожнім покриттям та несуть відповідальність за безпеку на дорозі, є слушними, однак у рамках вказаної справи не є об`єктивною обставиною, яка стала причиною ДТП, з огляду на те, що водій ОСОБА_1 бачив зазначену перешкоду і у випадку дотримання ним Правил дорожнього рух, міг уникнути наїзду на перешкоду та відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Враховуючи встановлене, у всій своїй сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про те, що в діях ОСОБА_1 містяться ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин, що виникли, і закон, який їх регулює, з урахуванням встановлених в суді апеляційної інстанції обставин, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Доказів, які б спростовували встановлені обставини, ОСОБА_1 та його захисником до суду апеляційної інстанції не надано.
Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.
Таким чином, апеляційний суд не вбачає підстав для зміни або скасування оскаржуваної постанови суду першої інстанції.

Керуючись статтями 7, 293, 294 Кодексу України про адміністративні правопорушення апеляційний суд,
постановив:

Апеляційну скаргу захисника Корецької Л.А. в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Постанову Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.09.2020 р., якою на  ОСОБА_1 , накладено адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого за ст. 124 КУпАП - залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя Одеського апеляційного суду О.Г. Журавльов