ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 500/1045/20 пров. № А/857/8744/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючої судді                                                                  Хобор Р.Б.,
суддів                                                                                        Затолочного В.С., Сеника Р.П.
з участю секретаря судового засідання                                  Максим Х.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року, ухвалене суддею Осташем А.В. у м. Тернополі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін у справі № 500/1045/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Тернопільській області про визнання протиправними дій та скасування вимог про сплату боргу з єдиного соціального внеску,

                                                       В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом у якому просить суд:
- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 року № Ф-879-50 на суму 2 754,18 грн. та від 11.02.2020 року № Ф-879-50 на суму 29 293,44 грн.; 
- зобов`язати відповідача привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника з урахуванням скасованої вимоги, зняти позивача з обліку платника єдиного внеску та внести відповідні відомості до інформаційної системи (бази) АІС «Податковий блок» та реєстру страхувальників.
У обґрунтування позовних вимог позивач зазначає те, що відповідач виніс вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску за 2017 - 2019 роки. Вимоги прийняті на тій підставі, що позивач, як фізична особа-підприємець, не сплатив єдиний соціальний внесок за 2017 - 2019 роки.
Позивач вказує на те, що вимоги про сплату боргу з єдиного соціального внеску є протиправними з огляду на те, що, відповідно до статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4, 5 та 5-1 Закону, на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. Оскільки, позивач не здійснює підприємницьку діяльність та не отримує доходу від цієї діяльності, то, на його думку, не зобов`язаний сплачувати єдиний внесок. 
Крім того, позивач зазначив, що не отримував вимоги про сплату боргу, а тому вважає, що ці вимоги є неузгодженими.
Також позивач вказав, що у цей період був найманим працівником, є застрахованою особою і страхові внески до бюджету на його користь сплачував роботодавець. 
Позивач вважає, що таким чином мета сплати страхових внесків досягнута, а тому сплата страхових внесків позивачем як фізичною особою-підприємцем призведе до їх подвійного зарахування.  
Додатково позивач вказав на те, що у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відсутні відомості про позивача, як фізичну особу-підприємця.
Позивач зробив висновок про те, що відповідач безпідставно визначив заборгованість зі сплати єдиного внеску та виніс вимоги про сплату боргу. На думку позивача, належним способом захисту порушеного права є скасування вимог про сплату боргу та зобов`язання відповідача привести у відповідність облікові дані інформаційної системи органу доходів і зборів та інтегровану картку платника з урахуванням скасованої вимоги, зняти позивача з обліку платника єдиного внеску та внести відповідні відомості до інформаційної системи (бази) АІС «Податковий блок» та реєстру страхувальників.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 03 червня 2020 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Тернопільській області № Ф-879-50У на суму 2754 грн. 18 коп. та № Ф-879-50 на суму 29293 грн. 44 коп.
Зобов`язано Головне управління ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску.
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області в користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 840 грн 80 коп.
Не погодившись із цим рішенням суду, його оскаржив відповідач, Головне управління ДПС у Тернопільській області, подавши апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити. 
У обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач зазначає те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, неповно з`ясував обставини справи та зробив помилковий висновок про часткове задоволення позову. 
Таку позицію відповідач пояснює тим, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивач є фізичною особою-підприємцем і відповідно до норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» зобов`язаний платити єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування. Позивач не сплатив єдиний внесок за 2017 – 2019 роки. При цьому, відповідно до частини 15 статті 106 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів за несвоєчасну сплату єдиного соціального внеску не застосовується. 
Тому відповідач вважає, що діяв у порядку, з підстав, у спосіб та в межах повноважень, які визначені чинним законодавством України.
Заслухавши суддю – доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд при розгляді цієї справи виходить з наступних міркувань.
Суд першої інстанції встановив те, що дані про те, що позивач є фізичною особою підприємцем є у АІС Податковий блок. Облік платників податків. Реєстраційні дані. Згідно з цими даними позивач, як фізична особа підприємець зареєстрований 11.01.2001 року і перебував на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Тернопільській області (м. Чортків) (основне місце обліку).
13.05.2019 року Головне управління ДПС у Тернопільській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-879-50У на суму 2754,18 грн.
11.02.2020 року Головне управління ДПС у Тернопільській області винесло вимогу про сплату боргу (недоїмки)  № Ф-879-50 на суму 29293,44 грн.
03.03.2020 року позивач звернувся із скаргою на вимогу від 13.05.2019 року № Ф-879-50У до Державної податкової служби України, однак рішенням Державної податкової служби України від 13.04.2020 року № 13060/6/99/00-08-06-01-06 у задоволенні скарги позивача відмовлено.
Приймаючи рішення цій у справі, суд першої інстанції виходив з того, що даних про те, що позивач є фізичною особою-підприємцем Єдиний державний реєстр юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не містить, тому суд зробив висновок, що позивач не є фізичною особою-підприємцем. Крім цього, суд вказав на те, що оскільки позивач, у період 2017-2019 роки перебував у трудових відносинах і за позивача страхові внески сплачував роботодавець, то позивач позбавлений обов`язку сплачувати страхові внески як фізична особа-підприємець, оскільки це призведе до подвійної сплати страхових внесків, що суперечить меті сплати таких. Водночас, суд відхилив вимогу позивача про зобов`язання відповідача зняти його з обліку платника єдиного внеску і внести відповідні відомості до реєстру страхувальників і АІС «Податковий блок» як передчасну. На основі цих обставин, суд зробив висновок про часткове задоволення позову та скасування вимог про сплату боргу і зобов`язання відповідача внести відповідні відомості до картки особового рахунку.
Апеляційний суд погоджується із вказаним висновком з огляду на наступні обставини.
Відповідно до частини 4 розділу VI Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка затверджена наказом Міністерства фінансів України № 449 від 20.04.2015 року (далі – Інструкція № 449), у разі якщо неможливо надіслати (вручити) платнику єдиного внеску вимогу про сплату боргу (недоїмки) поштою у зв`язку з відсутністю його за місцезнаходженням (місцем проживання) (відсутністю службових (посадових) осіб платника єдиного внеску за його місцезнаходженням), відмовою платника єдиного внеску або службових (посадових) осіб платника прийняти вимогу, поверненням поштового відправлення у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання або з інших причин, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення, вимога вважається надісланою (врученою) платнику єдиного внеску у день, зазначений поштовою службою у повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.
Апеляційний суд встановив те, що вимогу про сплату боргу № Ф-991-52 від 09.11.2018 року відповідач направив на адресу позивача вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців 28.11.2018 року, однак поштове відправлення 03.01.2019 року повернулось на адресу податкового органу з відміткою поштового відділення зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання».
Вимогу про сплату боргу № Ф-991-52 від 15.08.2019 року відповідач направив на адресу позивача вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців у серпні 2019 року, однак поштове відправлення у вересні 2019 року повернулось на адресу податкового органу з відміткою поштового відділення зв`язку «за закінченням встановленого строку зберігання».
Отже, апеляційний суд з урахуванням частини 4 розділу VI Інструкції № 449 вважає, що вимоги про сплату боргу вручені позивачу, оскільки надіслані за адресою вказаною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців. Таким чином вимоги про сплату боргу є узгодженими.
Відповідно до пункту 2 частини першої  статті 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Згідно з абзацом другим пункту 1 частини першої  статті 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Апеляційний суд акцентує увагу на тому, що пунктом 4 частини першої статті 4 Закону № 2464 з-поміж інших платників єдиного внеску визначено й фізичних осіб - підприємців, в тому числі й тих, які обрали спрощену систему оподаткування.
01.07.2004 року набув чинності Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» від 15 травня 2003 року № 755-IV (Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" та деяких інших законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень з державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» від 26 листопада 2015 року № 835-VIII цей Закон викладено у новій редакцій та  змінено назву на Закон України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань») (далі - Закон № 755-IV).
Відповідно до частини першої статті 4 вказаного Закону державна реєстрація юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців засвідчення факту створення або припинення юридичної особи, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, а також вчинення інших реєстраційних дій, які передбачені цим Законом, шляхом внесення відповідних записів до Єдиного державного реєстру.
Згідно з частиною першою статті 7 Закону № 755-IV Єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів та органів місцевого самоврядування, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб, громадські формування, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.
Процедура державної реєстрації та припинення підприємницької діяльності фізичною особою регламентована нормами Закону № 755-IV.
Згідно з пунктом 4 статті 1 Закону № 755-IV державна реєстрація юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців (далі - державна реєстрація) - офіційне визнання шляхом засвідчення державою факту створення або припинення юридичної особи, громадського формування, що не має статусу юридичної особи, засвідчення факту наявності відповідного статусу громадського об`єднання, професійної спілки, її організації або об`єднання, політичної партії, організації роботодавців, об`єднань організацій роботодавців та їхньої символіки, засвідчення факту набуття або позбавлення статусу підприємця фізичною особою, зміни відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, про юридичну особу та фізичну особу - підприємця, а також проведення інших реєстраційних дій, передбачених цим Законом.
Пунктом восьмим статті 4 Закону №755-IV фізична особа - підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (далі - ЄДР) запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.
01.07.2010 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» № 2390-VI, який набув чинності 03.03.2011 року (далі - Закон № 2390-VI).
Відповідно до підпунктів 2, 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI процес включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, завершується через рік, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Усі юридичні особи та фізичні особи - підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру та для заміни свідоцтв про їх державну реєстрацію на свідоцтва про державну реєстрацію єдиного зразка або для отримання таких свідоцтв.
Пунктом 3 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI визначено, що у зв`язку із набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення процедур припинення юридичних осіб та підприємницької діяльності фізичних осіб - підприємців за їх рішенням» від 19.05.2011 року № 3384-VI (далі - Закон № 3384-VI) викладено в наступній редакції:
Усі юридичні особи та фізичні особи-підприємці, створені та зареєстровані до 1 липня 2004 року, зобов`язані у встановлений пунктом 2 цього розділу строк подати державному реєстратору реєстраційну картку для включення відомостей про них до Єдиного державного реєстру. Державний реєстратор при надходженні від юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців реєстраційної картки зобов`язаний, відповідно до вимог статті 19 цього Закону, провести включення відомостей про діючі юридичні особи та фізичних осіб - підприємців і видати їм виписку з Єдиного державного реєстру.
Відповідно до пунктів 7, 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI спеціально уповноважений орган з питань державної реєстрації протягом місяця з дати завершення процесу включення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, передає відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, включених до Єдиного державного реєстру, органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування, які в межах своїх повноважень ведуть облік юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та/або проводять реєстрацію юридичних осіб будь-яких організаційно-правових форм та фізичних осіб-підприємців. Після закінчення передбаченого для включення відомостей до Єдиного державного реєстру строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, уповноважені органи у місячний строк проводять остаточне звірення даних відомчих реєстрів (баз даних реєстрів, журналів реєстрації, обліку тощо), за результатами якого готують аналітичну інформацію для передачі її тимчасовим міжвідомчим спеціальним комісіям, утвореним з метою проведення в Автономній Республіці Крим та відповідних областях інвентаризації юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, відомості про яких до строку, встановленого пунктом 2 цього розділу, не включені до Єдиного державного реєстру.
Пунктом 4 та абзацом 2 пункту 8 Розділу II Прикінцеві та перехідні положення Закону № 2390-VI передбачено, що свідоцтва про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, після настання встановленого пунктом 2 цього розділу строку вважаються недійсними; за результатами проведеної тимчасовими міжвідомчими спеціальними комісіями роботи відомості про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, зареєстрованих до 1 липня 2004 року, включаються до Єдиного державного реєстру з відміткою про те, що свідоцтва про їх державну реєстрацію, оформлені з використанням бланків старого зразка та видані до 1 липня 2004 року, вважаються недійсними.
Позивач надав витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, згідно з яким, даних про державну реєстрацію позивача як фізичної особи-підприємця за критерієм пошуку «прізвище, ім`я та по батькові» не знайдено. 
Отже, апеляційний суд погоджується із судом першої інстанції в тому, що доказів про те, що позивач є фізичною особою-підприємцем, відповідач не надав.
Водночас інформація про статус позивача як фізичної особи-підприємця, яка міститься в АІС «Податковий блок», не є належним доказом такого правового статусу позивача.
Вказане є самостійною та достатньою підставою для скасування вимоги про сплату боргу, яка винесена відносно позивача, як фізичної особи – підприємця.
Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до абзацу першого пункту 1 та пункту 3 частини першої статті 7 Закону № 2464-VI (в редакції, чинній з 1 січня 2017 року) єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного соціального внеску. Отже, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного соціального внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування єдиного соціального внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Наведене правове врегулювання дає підстави для висновку, що, з урахуванням особливостей форми діяльності осіб, що зареєстровані як фізичні особи підприємці, проте фактично не здійснюють та не ведуть господарську діяльність та доходи не отримують, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Верховний Суд у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 440/2149/19 сформував правовий висновок, відповідно до якого особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI щодо необхідності сплати єдиного внеску особами, які перебувають на обліку в органах ДФС і зареєстровані як фізичні особи-підприємці (однак господарську діяльність не здійснюють і доходи не отримують), та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Апеляційний суд встановив, що заборгованість позивача утворилась у зв`язку із несплатою єдиного внеску, як фізичною особою-підприємцем за 2017 -2019 роки.
Водночас позивач надав довідку № 3 від 22.01.2020 року видану Чортківським державним медичним коледжом, згідно з якою ОСОБА_1 з 03.05.1995 року і по теперішній час працює в цьому коледжі.
Враховуючи ці обставини, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 13.05.2019 року № Ф-879-50 на суму 2 754,18 грн. та від 11.02.2020 року № Ф-879-50 на суму 29 293,44 грн., на думку апеляційного суду, необхідно скасувати.
Механізм ведення обліку сплати податків встановлено Порядком ведення органами Міністерства доходів і зборів України оперативного обліку податків, зборів, митних платежів, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, інших платежів, які сплачуються під час митного оформлення товарів, затвердженим  наказом Міністерства фінансів України від 07 квітня 2016 року № 422 (далі - Порядок № 422).
Згідно із пунктом 2 розділу І Порядку № 422 інтегрована картка платника (далі - ІКП) - форма оперативного обліку податків, зборів, митних платежів до бюджетів та єдиного внеску, що ведеться за кожним видом платежу та включає перелік показників підсистем інформаційної системи органів ДФС, які характеризують стан розрахунків платника з бюджетами та цільовими фондами.
Положеннями пункту 3 розділу І Порядку № 422 передбачено, що оперативний облік податків і зборів, митних та інших платежів до бюджету, єдиного внеску здійснюється органами ДФС в інформаційній системі органів ДФС.
Пунктом 1 Розділу ІІ Порядку № 422 передбачено, що з метою обліку нарахованих і сплачених сум податків, зборів, митних та інших платежів до бюджетів, єдиного внеску органами ДФС відкриваються ІКП за кожним платником та кожним видом платежу, які повинні сплачуватися такими платниками. ІКП містить інформацію про облікові операції та облікові показники, які характеризують стан розрахунків платника податків з бюджетами та цільовими фондами за відповідним видом платежу.
Відповідно до пункту 4 розділу V Порядку № 422 у разі якщо за результатами судового оскарження донарахована/зменшена сума з урахуванням її складових (платіж, санкція, пеня) у повному обсязі скасовується (статус повідомлень-рішень/рішень/вимог та/або рішень щодо єдиного внеску в підсистемі, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи, змінюється на «Скасовується в судовому порядку»), то в ІКП відображення облікових показників (операцій) щодо донарахування /зменшення суми не проводиться.
Інформація, внесена та збережена відповідальними працівниками підрозділів адміністративного/судового оскарження до інформаційної системи органів ДФС, яка забезпечує відображення результатів судового оскарження, та інформаційної системи органів ДФС, яка забезпечує відображення результатів адміністративного оскарження, щоденно автоматично відображається в реєстрі «Апеляційне та судове оскарження» підсистеми, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи.
Відповідальні працівники підрозділів, які проводять контрольно-перевірочні заходи, щоденно опрацьовують інформацію, завантажену в підсистему, що забезпечує відображення результатів контрольно-перевірочної роботи з інформаційних систем органів ДФС, які забезпечують відображення результатів адміністративного та/або судового оскаржень.
Підпунктом 2 пункту 1 розділу VІ Порядку № 422 передбачено, що первинними документами, на підставі яких в ІКП здійснюється погашення (зменшення) суми податкового боргу та заборгованості зі сплати єдиного внеску, є, зокрема рішення суду про вирішення питання по суті (скасування раніше прийнятих рішень щодо нарахування суми грошового зобов`язання та пені / суми єдиного внеску за результатами судового оскарження).
Отже, суд першої інстанції передчасно зобов`язав відповідача внести коригування до особового рахунку позивача, шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску, оскільки ці дії, відповідно до Порядку № 422, вчиняють відповідальні працівники податкового органу, у разі надходження до податкового органу рішення суду про скасування вимоги про сплату боргу. 
Таким чином, в задоволенні позовної вимоги про зобов`язання Головного управління ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску, необхідно відмовити, скасувавши в цій частині рішення суду першої інстанції.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача зняти позивача з обліку платника єдиного внеску та внести відповідні відомості до інформаційної системи (бази) АІС "Податковий блок" та реєстру страхувальників, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в тому, що ця позовна вимога є передчасною, оскільки належних доказів про звернення позивача до контролюючого органу з відповідною заявою про вчинення таких дій та відмову у цьому, позивачем не надано.
Тому апеляційний суд вважає, що в задоволенні вимоги позивача у цій частині необхідно відмовити.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (заява N 4909/04 від 10 лютого 2010 року): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) від  09 грудня 1994 року,  серія A,303-A,  п.  29).
Відповідно до частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:
1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, рішення суду першої інстанції скасувати в частині зобов`язання ГУ ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску скасувати та прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги з вищевикладених мотивів. 
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 317, 321, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

                                                П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Тернопільській області задовольнити частково.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду 03 червня 2020 року у справі № 500/1045/20 в частині зобов`язання Головного управління ДПС у Тернопільській області внести коригування до особового рахунку ОСОБА_1 , шляхом виключення з особового рахунку платника податків недоїмки з єдиного соціального внеску скасувати та прийняти в цій частині постанову про відмову в задоволенні цієї позовної вимоги.
В іншій частині Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду 03 червня 2020 року у справі № 500/1045/20 залишити без змін.
Стягнути на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Тернопільській області сплачений за подання адміністративного позову судовий збір в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, за наявності яких постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	Р. Б. Хобор 	
судді	 	В. С. Затолочний 	
 	 	Р. П. Сеник  	
Повне судове рішення складено 16.10.2020 року