Постанова
Іменем України
 
07 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 334/3450/18
провадження № 61-15423св19
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач),  Жданової В. С., Ігнатенка В. М., 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,   
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Запоріжгаз» правонаступником якого є Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз»,      
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року у складі судді Гнатюка О. М. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А., 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог 
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Запоріжгаз» про захист прав споживачів.
На обґрунтування позову зазначали про те, що вони зареєстровані, проживають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , та є побутовими споживачами природного газу, жилі приміщення яких обладнанні лише однією газовою плитою для приготування їжі. Розрахунки за спожитий газ їм нараховувались відповідно до норм, встановлених діючим законодавством України, до встановлення у жилих приміщеннях лічильників газу.
 
З березня 2017 року, з розрахункових документів за газ, їм стало відомо про те, що норми споживання природного газу значно зросли. В зв`язку з цим вони звернулися до ТОВ «Запоріжгаззбут» та до ПАТ «Запоріжгаз» щодо незаконного нарахування підвищеної плати за газ. ПАТ «Запоріжгаз» на письмове звернення ОСОБА_1 повідомило, що на багатоквартирний будинок, в якому мешкають позивачі, встановлений загальнобудинковий вузол обліку газу, відповідно до показів якого і проходить нарахування спожитого газу на кожне жиле приміщення по кількості зареєстрованих у ньому осіб, а саме: загальнобудинковий вузол обліку газу фіксує загальний об`єм газу, який поступив в газову мережу будинку, потім від нього віднімаються показання жилих приміщень, в яких встановлені індивідуальні лічильники газу, і отриманий об`єм рівномірно розподіляється між всіма зареєстрованими в жилих приміщеннях особами. Також відповідачем їм надано роз`яснення, що вони мають право встановити у жилі приміщення лічильники газу за свої кошти, а за кошти відповідача це зроблено не буде.
 
Крім того, ПАТ «Запоріжгаз» повідомило, що відповідно до програми розвитку газорозподільної мережі м. Запоріжжя, яка прийнята рішенням ПАТ «Запоріжгаз» і затверджена Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, Кодексу газорозподільних систем та Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», на їх багатоквартирний будинок було заплановано та встановлено загальнобудинковий вузол обліку газу замість лічильників газу в кожне жиле приміщення. Виходячи з цього, позивачі змушені платити за газ, який споживають не фактично, а за частку загального об`єму газу, який споживається всіма споживачами багатоквартирного будинку. В місті Запоріжжя є багато житлових багатоквартирних будинків, де власникам житлових приміщень, які відносяться до їх групи споживання, вже встановлені індивідуальні лічильники газу. 
 
Позивачі вважають, що дії відповідача щодо прийняття рішення про об`єднання побутових споживачів багатоквартирного будинку, в якому вони є власниками жилих приміщень та співвласниками всіх інженерних мереж, та встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу, а не включення багатоквартирного будинку в перелік будинків, де повинні бути встановлені індивідуальні лічильники газу, порушують їх законні права, як побутових споживачів природного газу. Окрім того, загальними зборами ОСББ «Александрова 15» не надавалась згода на встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу.
 
Ураховуючи викладене та уточнені позовні вимоги позивачі просили: визнати незаконним та скасувати рішення ПАТ «Запоріжжягаз» про об`єднання споживачів будинку АДРЕСА_1 в єдину групу; визнати незаконним та скасувати рішення ПАТ «Запоріжгаз» щодо включення будинку АДРЕСА_1 до плану розвитку газорозподільної системи міста Запоріжжя по встановленню загальнобудинкового вузла обліку природного газу; зобов`язати ПАТ «Запоріжгаз» внести зміни до плану розвитку газорозподільної системи міста Запоріжжя, шляхом включення будинку АДРЕСА_1 до переліку багатоквартирних будинків, де повинні бути встановлені лічильники газу в кожне жиле приміщення побутових споживачів - власників жилих приміщень; визнати дії ПАТ «Запоріжгаз» щодо встановлення на багатоквартирний будинок АДРЕСА_1 об`єкта газорозподільної мережі - загальнобудинкового вузла обліку газу незаконними; зобов`язати ПАТ «Запоріжгаз» здійснити демонтаж об`єкта газорозподільної системи - вузла обліку газу з допоміжними пристроями та металевою шафою, який встановлений на газовій мережі будинку АДРЕСА_1 ; зобов`язати ПАТ «Запоріжгаз» після демонтажу об`єкту газорозподільної мережі - загальнобудинкового вузла обліку газу здійснити роботи по відновленню газопостачання на газовій мережі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 , привівши її у попередній стан, який існував до встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 задоволено частково.
 
Зобов`язано ПАТ «Запоріжгаз» здійснити демонтаж об`єкту газорозподільної системи - загальнобудинкового вузла обліку газу з допоміжними пристроями та металевою шафою, який встановлений на газовій мережі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . Зобов`язано ПАТ «Запоріжгаз» після проведеного демонтажу об`єкту газорозподільної системи - загальнобудинкового вузла обліку газу здійснити роботи по відновленню газопостачання на газовій мережі багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 . В іншій частині вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про покладення на відповідача обов`язку демонтувати загальнобудинковий вузол обліку газу та відновлення системи газопостачання до попереднього стану мотивовано тим, що між балансоутримувачем будинку та оператором газорозподільної системи не було здійснено передбачене договірне врегулювання з приводу встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу, відповідачем не надані укладені договори на проведення монтажних робіт, здійснення експлуатації (обслуговування) та про зняття показань з встановленого будинкового вузла обліку природного газу. Тобто відсутня згода як ОСББ «Александрова 15» так і кожного позивача як споживача газу на встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу замість індивідуальних лічильників газу. Акт приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу не містить підпису представника споживача (споживачів). Тобто вказаними діями відповідача порушені положення частини першої статті 1, пункту 1 частини першої статті 13, пункту 5 частини першої статті 30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», частини третьої статті 18 Закону України «Про ринок природного газу», статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо прав позивачів, які вимушені здійснювати оплату за частину об`єму неспожитого ними газу. 
 
Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги про скасування рішень відповідача та зобов`язання відповідача внести зміни до плану розвитку газорозподільної системи міста Запоріжжя буде втручанням у господарську діяльність господарюючого суб`єкта та не відповідатиме вимогам закону.

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року залишено без змін.
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції погодився з висновками місцевого суду, який всебічно та повно з`ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази, унаслідок чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення про  часткове задоволення позовних вимог.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
 
Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» (далі - АТ «Запоріжгаз») подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами  норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить  ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.  
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів в частині задоволених позовних вимог є помилковими, оскільки статтею 6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, на суб`єкта господарювання було покладено обов`язок до 01 січня 2018 року забезпечити лічильниками природного газу споживачів, які споживають газ тільки для приготування їжі, шляхом встановлення як індивідуальних, так і загальнобудинкових лічильників, що має забезпечити 100 % облік спожитого природного газу населенням. При цьому, ані Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», ані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ані будь-якими іншими нормативно-правовими актами не передбачено обов`язку оператора газорозподільної системи погоджувати встановлення загальнобудинкового лічильника зі споживачами.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 28 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі, витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
 
У відзиві, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_5 просить касаційну скаргу АТ «Запоріжгаз» залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, а переважно зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду. 
 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року               № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ТОВ «Мрія Фармінг Поділля»  здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла                                          до 08 лютого 2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення  судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 02 квітня 2015 року № 1183 про видачу ліцензії на розподіл природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ, ПАТ «Запоріжгаз» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом на території міста Запоріжжя та Запорізької області (крім міста Мелітополь, Мелітопольського, Веселівського, Приазовського районів та села Темирівка Гуляйпільського району) у зоні розташування розподільних газопроводів, що перебувають у власності та користуванні ПАТ «ЗАПОРІЖГАЗ», з терміном дії з 14 квітня 2015 року по 13 квітня 2020 року.
 
З 01 липня 2015 року ПАТ «Запоріжгаз» на підставі ліцензії з розподілу природного, нафтового газу і газу (метану) вугільних родовищ газу здійснює виключно діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності та користуванні, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
 
Позивачі зареєстровані та мешкають у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 і є споживачами з отримання послуг газопостачання. З серпня 2016 року у будинку створено ОСББ  «Александрова 15». 
 
Відповідно до акта приймання в експлуатацію загальнобудинкового вузла обліку газу від 02 лютого 2017 року за адресою: АДРЕСА_1, було встановлено загальнобудинковий лічильник, та з 01 грудня 2017 року позивачам здійснюється нарахування за спожитий природний газ за загальнобудинковим лічильником.
 
Позивачі, не погоджуючись із встановленням загальнобудинкового вузла обліку газу, неодноразово зверталися до ПАТ «Запоріжгаз» з цього приводу, однак їм було роз`яснено, що вони не мають права відмовлятися від встановлення такого засобу обліку, а тому вони звернулися до суду з указаним позовом.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною першою статті 5 Закону «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. 
 
За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення.
 
Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів,  права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином.
 
Як зазначено в преамбулі Закону України від 24 червня 2004 року «Про житлово-комунальні послуги», який був чинним на час звернення позивачів до суду з цим позовом та розгляду справи в судах, цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
 
Відповідно до статті 1 Закону «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні:  житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил;  виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.
 
Згідно зі статтею 2 Закону «Про житлово-комунальні послуги» державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, перелік яких визначено цим Законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку, місцеперебування та форми власності юридичних осіб тощо; забезпечення соціального захисту малозабезпечених громадян.
 
Як наведено у статті 3 Закону «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг, суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг.
 
Відповідно до частини першої статті 14 Закону «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - це житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.
 
Тарифи на газопостачання відносяться до першої групи.
 
Згідно з частиною першою статті 19 Закону «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
 
Споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору (частини перша, друга статті 20 цього Закону).
 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 21 Закону «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору.
 
Як зазначено у частині першій статті 30 Закону «Про житлово-комунальні послуги», державне регулювання цін/тарифів базується на таких основних принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій.
 
Правові, економічні та організаційні засади забезпечення всіх категорій споживачів вузлами обліку природного газу з метою запровадження повного комерційного (приладового) обліку природного газу визначені Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу».
 
Відповідно до глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем оператор газорозподільних систем - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління.
 
Як встановили суди ПАТ «Запоріжгаз» є оператором газорозподільної системи.
 
Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством.
 
Позивачі є споживачами природного газу, а відповідач ПАТ «Запоріжгаз» - оператором газорозподільної системи, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. 
 
Абзацом 2 пункту 1 глави 3 розділу VI Кодексу газорозподільних систем визначено, що споживачі, у тому числі побутові споживачі, для здійснення ними санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи та можливості забезпечення постачання їм природного газу їх постачальниками зобов`язані укласти договір розподілу природного газу з оператором газорозподільної системи, до газорозподільної системи якого в установленому законодавством порядку підключений їх об`єкт. Здійснення відбору (споживання) природного газу споживачем за відсутності укладеного договору розподілу природного газу не допускається.
 
Відповідно до пункту 3 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного Кодексу України за формою Типового договору розподілу природного газу. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка оператора газорозподільної системи, та/або документально підтверджене споживання природного газу.
 
Договір розподілу природного газу між Оператором газорозподільних систем та споживачем укладається шляхом підписання заяви-приєднання споживача до умов договору розподілу природного газу, що відповідає Типовому договору розподілу природного газу, розміщеному на офіційному веб-сайті Регулятора та Оператора газорозподільних систем та/або в друкованих виданнях, що публікуються на території його ліцензованої діяльності з розподілу газу, і не потребує двостороннього підписання сторонами письмової форми договору (пункт 4 глави 3 розділу VI Кодексу ГРМ).
 
Суди встановили, що позивачі приєдналися до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживають природний газ та щомісячно сплачують рахунки за спожитий природний газ.
 
Згідно з положеннями статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» та графіками оснащення квартир і приватних будинків лічильниками газу, розробленими відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2012 року № 259-р «Деякі питання забезпечення комерційного (приладового) обліку природного газу», газорозподільні підприємства зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується для підігріву води та приготування їжі (плита газова + газова колонка) - до 01 січня 2016 року, тільки для приготування їжі - до 01 січня 2018 року (відповідно до абзацу четвертого підпункту «а» пункту 2 частини першої статті 6 зі змінами, внесеними згідно із Законом від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII, - тільки для приготування їжі - з 01 січня 2021 року.)
 
Тобто цією статтею визначено обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. 
 
Відтак, відмова ПАТ «Запоріжгаз» встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства та порушує права позивачів. 
 
Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові             № 14-347цс18 від 07 листопада 2018 року (справа № 214/2435/17).
 
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, оскільки таке вирішення спору буде відповідати державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість.
 
Доводи представника відповідача, що Національною комісією, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, затверджено розрахунок доцільності встановлення загальнобудинкових вузлів обліку газу згідно з Планом розвитку газорозподільної системи ПАТ «Криворіжгаз» на 2016-2025 роки, у якому встановлення будинкового вузла обліку газу за адресою: АДРЕСА_1 визнано доцільним, не спростовують висновків судів щодо часткового задоволення позову. При цьому, оскільки позивачі виконували свій обов`язок зі сплати отриманих послуг, у тариф яких включено і вартість та роботи зі встановлення індивідуальних лічильників газу населенню, частково такі роботи відповідачем були здійснені, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вимоги статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» мають вищу юридичну силу, ніж рішення Національної комісії, яка здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.  
 
Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що погодження з позивачами, як мешканцями будинку, на встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу не передбачене жодним нормативно-правовим актом, а тому ПАТ «Запоріжгаз» не порушено норми чинного законодавства, зокрема, щодо встановлення лічильників газу, є необґрунтованими, оскільки рішенням Запорізької міської ради від 28 вересня 2016 року «Про упорядкування питань щодо встановлення будинкових (загальнобудинкових) вузлів обліку природного газу» (пункти 3, 4) вказано про недопустимість здійснення реконструкції системи газопостачання, об`єктом якої є виключно або в тому числі монтаж будь-яких будинкових (загально- будинкових) вузлів обліку природного газу або будь-яких конструкцій або їх елементів, призначених для встановлення будинкових (загальнобудинкових) вузлів обліку природного газу, без попереднього прийняття відповідного рішення з вказаного питання співвласниками багатоквартирних будинків у порядку, передбаченому статтею 10 ЗУ «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».
 
Таким чином, доводи АТ «Запоріжгаз», наведені в обґрунтування  касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, проте суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів та їх переоцінювати згідно з положеннями статті 400 ЦПК України. 
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
 
Ухвалені у справі судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині -  без змін.
 
Судові рішення в частині стягнення судових витрат сторонами не оскаржуються, а тому в цій частині Верховним Судом не переглядається.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Запоріжгаз» залишити без задоволення.
 
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2019 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 червня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: 	В. О. Кузнєцов  	
 	В. С. Жданова     	
 	В. М. Ігнатенко