ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/1836/20 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
головуючий - Стратієнко Л.В.,
судді: Кібенко О. Р., Кондратова І.Д.,

за участю секретаря судового засідання - Юдицького К.О.,

за участю представників:
позивача - Колосовського Ю.О.,
відповідача - Самсоновича О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»,

на рішення Господарського суду міста Києва 
(суддя - Підченко Ю.О.) 
від 24.07.2020,
та постанову Північного апеляційного господарського суду
(головуючий - Мальченко А.О., судді - Агрикова О.В., Чорногуз М.Г.) 
від 07.10.2020,

за позовом Приватного акціонерного товариства «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат»
до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк»
про стягнення 1 775 048,81 грн, 

В С Т А Н О В И В:

у лютого 2020 року Приватне акціонерне товариство «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення відповідача 522 925, 40 грн 3% річних за період з 30.11.2017 до 19.01.2020, 1 252 123, 41 грн інфляційних втрат за період з 01.12.2017 до 31.12.2019.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що за договором застави № 32 від 24.03.2015, укладеним між Національним банком України (НБУ) і позивачем, останній виступив майновим поручителем (заставодавцем) за належне виконання Публічним акціонерним товариством (наразі АТ) «Комерційний банк «ПриватБанк» зобов`язань за кредитним договором № 19 від 24.10.2008. Посилається на те, що в забезпечення виконання зобов`язань відповідача за кредитним договором № 19 від 24.10.2008 ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» передало належне на праві власності рухоме майно, вартістю 8   146   840,00 грн. У зв`язку із невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за кредитним договором № 19 від 24.10.2008, НБУ звернувся до позивача з листом-вимогою № 41-0009/58320 від 21.08.2017 щодо усунення порушень за кредитним договором та просив сплатити кредитну заборгованість боржника, яка на момент направлення вимоги становила 2   603   952   426, 02 грн, а також сплатити 56   143   005, 20 грн відсотків за прострочення. Також у листі-вимозі № 41-0009/58320 зазначив, що у випадку несплати коштів, НБУ зверне стягнення на передане в заставу майно. Вказує, що з метою недопущення звернення стягнення на предмет застави, 24.10.2017 позивач перерахував на користь НБУ 8   146   840,00 грн як погашення заборгованості відповідача, що підтверджується платіжним дорученням № 383 від 24.10.2017. Зазначає, що оскільки позивач виконав зобов`язання відповідача в розмірі, забезпечуваному заставою, то 13.11.2017 звернувся до відповідача з листом № 2057, в якому просив сплатити заборгованість у сумі 8   146   840, 00 грн. У зв`язку з тим, що відповідач своє грошове зобов`язання перед ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» в добровільному порядку не виконав, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення цієї суми боргу з відповідача, за результатами розгляду якого з відповідача на користь позивача було стягнуто 8   146   840,00 грн (справа № 910/23070/17). Посилаючись на те, що строк виконання грошового зобов`язання відповідача перед позивачем сплив 29.11.2017, з огляду на ч. 2 ст. 530 ЦК України, а відповідач сплатив спірну суму грошових коштів лише 20.01.2020, просить стягнути з відповідача 3 % річних, інфляційні втрати за період прострочення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.07.2020, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020, позов задоволено.

Стягнуто з АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» 522 925, 40 грн 3% річних, 1 252 123, 41 грн інфляційних втрат та 26 625, 73 грн витрат зі сплати судового збору.

09.11.2020 АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» подало касаційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 24.07.2020 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07.10.2020, в якій просить вказані судові рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставами для скасування судових рішень зазначає про те, що висновок Верховного Суду щодо питання застосування ст. 20 Закону України «Про заставу», ст. 530 ЦК України при вирішенні питання наявності чи відсутності факту прострочення регресного зобов`язання, яке виникає в силу ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» та, як наслідок, правових підстав для застосування приписів ч. 2 ст. 625 ЦК України, у подібних правовідносинах відсутній (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України). Посилається на таке: обов`язок відповідача відшкодувати позивачу 8   146   840,00 грн виник в силу Закону (ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу»), що встановлено рішеннями у справі № 910/23070/17; норма ч. 6 ст. 20 вказаного Закону визначає підстави для переходу права вимоги відшкодування (право на регрес), встановлює умови, необхідні для виникнення регресного зобов`язання, проте не визначає та не встановлює строк виконання регресного зобов`язання (обов`язок боржника) з відшкодування сплаченої майновим поручителем суми; позивач не звертався до відповідача з вимогою про відшкодування сплаченої ним суми в порядку ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу». Вважає, що з огляду на відсутність факту прострочення відповідачем сплати позивачу 8   146   840,00 грн згідно з ст. 20 Закону України «Про заставу», судами допущено неправильне застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України. Стверджує, що вимога позивача від 13.11.2017 не є вимогою про відшкодування сплаченої майновим поручителем суми згідно з ст. 20 Закону України «Про заставу», а тому нею не може підтверджуватись реалізація позивачем права, визначеного цією нормою; вимога позивача є неправомірною, оскільки містила вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором на користь позивача, який не є кредитором за цим договором, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 910/23070/17, а неправомірна вимога не може бути правовою підставою для застосування відповідальності за її невиконання.

У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначає, що суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи та вирішили спір з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги є безпідставними. Зазначає, що оскільки вимога позивача від 13.11.2017 про сплату заборгованості в сумі 8   146   840,00 грн отримана відповідачем 22.11.2017, то останній повинен був виконати своє грошове зобов`язання до 29.11.2017, тобто протягом семи днів з дня отримання вимоги. Зазначає, що факт та момент пред`явлення вимоги щодо сплати заборгованості має значення для підтвердження таких обставин: невиконання відповідачем грошового зобов`язання перед ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» в добровільному порядку; встановлення факту прострочення боржника та обчислення періоду такого прострочення. На думку позивача, оскільки відповідач не сплатив вказані кошти своєчасно, то згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України зобов`язаний сплатити позивачеві не лише суму основного боргу, а й 3 % річних та інфляційні втрати за весь період прострочення. Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц. Просить оскаржувані судові рішення залишити без змін, а касаційну скаргу відповідача без задоволення з підстав, вказаних у відзиві.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши наявність зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень (п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України), дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення з огляду на таке.

Як встановлено судами, 24.10.2008 між НБУ (кредитор) та Закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є АТ «Комерційний банк «ПриватБанк» (позичальник) було укладено кредитний договір № 19, за умовами якого кредитор відкрив позичальнику кредитну лінію на суму 3 410 000 000,00 грн на строк до 23.10.2009 з оплатою 15% річних. 

В подальшому сторонами було підписано додаткові договори про внесення змін та доповнень до вказаного кредитного договору (додаткові договори № 1 - № 34).

Зокрема, додатковим договором № 18 від 21.02.2014 внесено зміни до п. 1.2 кредитного договору щодо строку користування кредитними коштами - з 24.10.2008 до 23.12.2016. 

З метою забезпечення виконання кредитного договору, 24.03.2015 між НБУ (заставодержатель) та ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» (заставодавець) було укладено договір застави № 32, за умовами п. 1.1 якого заставою за цим договором забезпечуються кожна та всі з вимог заставодержателя, що випливають з кредитного договору № 19 від 24.10.2008 із майбутніми змінами та доповненнями, в тому числі, які збільшують розмір основного зобов`язання за ним, проценти за користування кредитом та продовжують строк користування кредитом, укладеного між заставодержателем та ПриватБанком: з повернення стабілізаційного кредиту, наданого для підтримки ліквідності, в сумі 3 400 000 000,00 грн зі строком повернення кредиту до 23.12.2016, відповідно до п. 1.2 кредитного договору та графіку погашення заборгованості відповідно до п. 2.4 кредитного договору; зі сплати процентів за користування кредитом у розмірі 21,5% річних за частиною, наданою до 21.02.2014, 29,25% річних за частиною, наданою після 21.02.2014 (ставки є фіксованими до 10.06.2015) відповідно до п. 1.2 кредитного договору; а також зі сплати всіх інших платежів, в тому числі неустойки (пені, штрафи), в порядку та на умовах, визначених кредитним договором та/або цим договором.

Пунктом 1.2 договору застави встановлено, що заставою за цим договором також забезпечуються вимоги заставодержателя щодо відшкодування: витрат, пов`язаних з пред`явленням вимоги за кредитним договором і звернення стягнення на предмет застави; витрат, пов`язаних з доставкою предмету застави до місця зберігання (при переході майна в заклад); витрат на утримання і збереження предмету застави; збитків, завданих порушенням умов цього договору; збитків, завданих порушенням зобов`язань за кредитним договором.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором заставодавець надає в заставу рухоме майно у вигляді залізничного рухомого складу згідно з описом, що міститься у додатку № 1 до договору (заставодавець передав заставодержателю у заставу: тепловоз ЧМЕ 2-236, заводський № 1944, інвентарний № 5024, модель 6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1963 р.в., ринковою вартістю 3 727   790,00 грн та тепловоз ЧМЕ 3, заводський № 371812014, інвентарний № 005029, модель К6С310ДР, маневровий, виробництва ЧКД Прага, Чехословаччина, 1981 р.в., ринковою вартістю 4 419   050,00 грн (п. 1.3 договору застави).

За п. 1.4 договору застави вартість предмету застави складає 8 146 840,00 грн, що не вище оціночної вартості.

Пунктами 2.1.8.1 договору застави встановлено, що заставодержатель з метою задоволення своїх вимог має право звернути стягнення на предмет застави у випадку, якщо в момент настання термінів виконання зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані.

Згідно з п. п. 2.1.10 договору застави у разі звернення стягнення на предмет застави за умовами цього договору заставодержатель має право задовольнити за рахунок предмету застави свої вимоги у повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання предмета застави, а також на здійснення забезпечених заставою вимог.

У п. 4.1 договору застави погоджено термін дії договору - до повного виконання Приватбанком зобов`язань за кредитним договором, зазначеним в п. 1 цього договору, та усіма додатковими договорами до нього. 

21.08.2017 НБУ надіслав на адресу позивача вимогу № 41-0009/58320 щодо усунення порушень за кредитним договором № 19 від 24.10.2008. Вказуючи у ній на невиконання позичальником кредитних зобов`язань, вимагав в тридцяти- денний строк сплатити кредитну заборгованість за боржника, яка на момент направлення вимоги становила 2 603 952 426, 02 грн - прострочення за основним зобов`язанням та 56 143 005, 20 грн - прострочення з сплати відсотків (а.с. 57-59, т. 1).

Судами зазначено, що з метою запобігання звернення стягнення на предмет застави, 24.10.2017 ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» перерахувало на користь НБУ 8 146 840,00 грн як погашення заборгованості відповідача в обсязі забезпечених зобов`язань за договором застави, що підтверджується платіжним дорученням № 383 від 24.10.2017 (а.с. 61, т. 1).

Листом № 2057 від 13.11.2017, що був отриманий відповідачем 22.11.2017, позивач повідомив відповідача про сплату ним на користь НБУ 8 146 840,00 грн та посилався на перехід до нього прав кредитора у кредитному договорі в частині виконаного зобов`язання. Також вимагав сплатити заборгованість у вказаній сумі (а.с. 62-64, т. 1). 

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, за позовом ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» до ПАТ «Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення 8 146 840,00 грн заборгованості (утворилась внаслідок виконання взятих ПрАТ «Товкачівський гірничо-збагачувальний комбінат» на себе зобов`язань за договором застави), яке залишене без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 13.08.2019 та постановою Верховного Суду від 23.10.2019, стягнуто з відповідача на користь позивача 8 146 840,00 грн.

Посилаючись на прострочення відповідачем виконання зобов`язання зі сплати 8 146 840,00 грн, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Визначення поняття зобов`язання міститься в ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. 

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України).

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що за прострочення виконання грошового зобов`язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Приписи ч. 2 ст. 625 ЦК України поширюються як на договірні, так і на недоговірні грошові зобов`язання незалежно від підстав їх виникнення, позаяк ст. 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги п`ятої ЦК України, а тому, приписи розділу І книги п`ятої ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги п`ятої ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги п`ятої ЦК України (аналогічна правова позиція міститься в п. 77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 918/631/19).

Тобто, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань.

За змістом статей 509, 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Водночас, чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум (така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/190/18).

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з останнього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов`язання. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Як вбачається із матеріалів справи, рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, яке набрало законної сили, встановлено, що до позивача, внаслідок виконання забезпеченого заставою зобов`язання, шляхом перерахування на користь НБУ 8   146   840, 00 грн, перейшло право зворотної вимоги до боржника (відповідач) з відшкодування сплаченої суми у відповідному обсязі. Природа такого права вимоги є регресною. 

Частиною 4 ст. 75 ГПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, правовідношення зі сплати грошових коштів боржником (відповідач) заставодавцю, які склались між сторонами, є грошовим зобов`язанням.

Оскільки відповідач сплатив позивачу 8   146   840, 00 грн, які були стягнуті за рішенням Господарського суду міста Києва від 28.05.2019 у справі № 910/23070/17, лише 20.01.2020, тобто з простроченням, то господарські суди дійшли правильного висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. При цьому, здійснивши перерахунок вказаних сум, суди обґрунтовано стягнули з відповідача на користь позивача 522 925, 40 грн 3% річних, 1 252 123, 41 грн інфляційних втрат.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що норма ч. 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» не визначає та не встановлює строк виконання регресного зобов`язання (обов`язок боржника) з відшкодування сплаченої майновим поручителем суми, а тому відсутній факт прострочення відповідачем сплати позивачу коштів та немає підстав для застосування до останнього ч. 2 ст. 625 ЦК України, то необхідно зазначити таке.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про заставу» заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов`язання. Якщо заставодавцем є третя особа, яка надала в заставу належне їй майно, то в разі невиконання забезпеченого заставою зобов`язання перед заставодержателем вона має право виконати зобов`язання з метою запобігання зверненню стягнення на предмет застави. 

Частиною 6 ст. 20 Закону України «Про заставу» встановлено, що до третьої особи, яка задовольнила в повному обсязі вимоги заставодержателя, переходить разом з правом вимоги забезпечена нею застава у встановленому законодавством порядку (станом на момент сплати позивачем коштів НБУ вказана норма містилась в ч. 5 ст. 20 вказаного Закону).

Вказаною статтею визначені умови, за яких до третьої особи переходить разом з правом вимоги забезпечена нею застава та не встановлено строку виконання зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем.

Як встановлено судами у справі № 910/23070/17 у позивача виникло право регресної вимоги до відповідача з моменту сплати позивачем як заставодавцем коштів на користь кредитора, що не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи з огляду на вимоги ч. 4 ст. 75 ГПК України. Отже, з цього моменту і у відповідача виникає грошове зобов`язання перед позивачем зі сплати 8   146   840, 00 грн. Однак таке право регресної вимоги позивач реалізував шляхом звернення до відповідача з вимогою від 13.11.2017 про сплату заборгованості в порядку ст. 530 ЦК України. 

За ч. 2 ст. 530 ЦК України, яка регулює строк (термін) виконання зобов`язання, встановлено, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Оскільки відповідач 22.11.2017 отримав від позивача лист № 2057 від 13.11.2017, яким останній повідомляв відповідача про сплату ним на користь НБУ коштів у сумі 8 146 840,00 грн та просив відповідача погасити заборгованість перед позивачем, а оплату здійснив лише 20.01.2020, то місцевий господарський суд, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про прострочення відповідачем виконання свого грошового зобов`язання щодо сплати 8 146 840,00 грн з 30.11.2017 (після спливу семиденного строку з дня отримання відповідачем листа позивача з вимогою оплати заборгованість) до 19.01.2020 (останній день перед датою сплати суми заборгованості за платіжним дорученням № 1612 від 20.01.2020).

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, правомірно застосував до спірних правовідносин положень ч. 2 ст. 530 ЦК України щодо обов`язку відповідача сплатити заборгованість у семиденний строк з моменту отримання відповідної вимоги позивача.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що вимога позивача від 13.11.2017 (а.с. 62-63, т. 1) не є вимогою про відшкодування сплаченої майновим поручителем суми згідно з ст. 20 Закону України «Про заставу»; є неправомірною, оскільки містила вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором на користь позивача, який не є кредитором за цим договором, що підтверджується судовими рішеннями у справі № 910/23070/17, то вони були предметом оцінки господарських судів, які вказали на те, що у цій вимозі чітко вказано про необхідність відповідача сплатити позивачу 8 146 840,00 грн, які останній сплатив за боржника кредитору (НБУ) з огляду на наявність вимоги НБУ від 21.08.2017, ч. 3 ст. 26 Закону України «Про заставу», п. 2.3.2 договору застави № 32, укладеного 24.03.2015 між позивачем і НБУ.

При цьому, неправильне формулювання позивачем правової підстави для звернення з грошовою вимогою не спростовує обставин звернення позивача до відповідача з відповідною вимогою і не нівелює обов`язку відповідача сплатити на користь позивача кошти у вказаній сумі з цих підстав.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірність вимоги позивача від 13.11.2017 (а.с. 62-63, т. 1) зводяться до надання оцінки змісту цієї вимоги, що в силу ст. 300 ГПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи скаржника спростовуються викладеними обставинами, ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм права та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, що в силу положень ст. 300 ГПК виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 236 ГПК України).

Частиною 5 ст. 236 ГПК України встановлено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Постановлені у справі судові рішення прийняті з додержанням вимог матеріального і процесуального права, з дотриманням принципів справедливості, добросовісності, розумності, а тому підстав для їх скасування немає.

Згідно з ст. 129 ГПК України судовий збір за подання касаційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст. ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Верховний Суд

П О С Т А Н О В И В :

касаційну скаргу Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 24 липня 2020 року та постанову Північного апеляційного господарського суду від 07 жовтня 2020 року у справі за № 910/1836/20 - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                           Л. Стратієнко 

Судді                                                                                                              О. Кібенко

                                                                                                                      І. Кондратова