УКРАЇНА
ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 683/3114/19
Провадження № 22-ц/4820/1344/20
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 жовтня 2020 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Талалай О.І. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., П`єнти І.В., 
секретар судового засідання Гриньова А.М., 
з участю: позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , 
представників відповідачів Сіпайло Л.І., Кашина В.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу №683/3114/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року (суддя Андрощук Є.М., повне судове рішення складено 22 червня 2020 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма побутового обслуговування «Силует», ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. 
Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд

у с т а н о в и в :
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 , звертаючись в суд з вказаним позовом та уточнивши вимоги, зазначала, що наприкінці 2018 року їй стало відомо про укладення 04 січня 2018 року відповідачами договору купівлі-продажу нежитлової будівлі загальною площею 544,2 кв.м по АДРЕСА_1 . Продаж вчинено за завідомо заниженою ціною 304359,85 грн, без її згоди як співвласника майна та під час розгляду в порядку господарського судочинства справи за її позовом до ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» про визнання недійсним рішення загальних зборів учасників товариства від 03 лютого 2017 року в частині визначення розміру вартості частки, яка підлягає виплаті, та стягнення з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на її користь 295798,53 грн. Правочин вчинений з метою укриття майна, за рахунок якого міг бути вирішений судовий спір, а саме шляхом реальної оцінки майна, виділення частки в натурі для члена товариства. Директор ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» продала нерухоме майно своїй дочці ОСОБА_3 . Договір порушує її права на отримання частки в майні у зв`язку з виходом із членів товариства на підставі рішення зборів учасників від 03 лютого 2017 року. Дії відповідачів спрямовані на привласнення майна учасників товариства, оскільки належна їй частина майна ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» перейшла у власність фізичної особи ОСОБА_3 .
Тому, позивачка з посиланням на ч. 1 ст. 203 і ч. 1 ст. 215 ЦК України просила визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі площею 544,2 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , який укладений 04 січня 2018 року між ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» і ОСОБА_3 . 
Також ОСОБА_1 в позовній заяві від 20 грудня 2019 року зазначала, що підставою позову є фактичні обставини, наведені в заяві, а тому незазначення позивачем конкретної норми права на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. 
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року в позові відмовлено.
ОСОБА_1 , не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції. в апеляційній скарзі, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на незаконність судового рішення. Висновок суду про зміну нею підстави позову не відповідає дійсності, оскільки підстава позову не змінювалась, про що свідчать фактично зазначені обставини. Вважає, що договір купівлі-продажу не був спрямований на реальне настання правових наслідків, а укладений з метою ухилення від виконання зобов`язань. Товариство продовжує володіти, користуватися приміщенням будівлі. Такий правочин суперечить вимогам закону, є фіктивним і підлягає визнанню недійсним. Не погоджується з висновком суду про те, що її права на час укладення договору не порушені, оскільки вийшла з членів товариства. 
У відзиві ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на необґрунтованість її доводів. Вважає рішення суду першої інстанції ухваленим з додержанням вимог закону. Посилання ОСОБА_1 на те, що майно було відчужено без її згоди як співвласника будівлі є безпідставним. Позивачкою не доведено, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам закону та порушує її права.
У засіданні апеляційного суду позивачка та її представник апеляційну скаргу підтримали. Представники відповідачів визнали апеляційну скаргу необґрунтованою в повному обсязі.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд першої інстанції правильно встановив, що відповідно до свідоцтва, виданого ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует», станом на 01 січня 2009 року ОСОБА_1 як члену товариства належить частка у статутному фонді товариства: у будівлі 9,24% - сума 1626 грн, у майні 7% - сума 26 грн, у землі 9,24% - сума 3641 грн. 
22 листопада 2016 року позивачка звернулася до ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» із заявою про вихід з товариства та виплату вартості частини майна пропорційно частці в статутному капіталі товариства.
На загальних зборах учасників ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» 03 лютого 2017 року прийнято рішення про вихід ОСОБА_1 з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» з 22 листопада 2016 року та виплату їй вартості частини майна пропорційно частці в статутному капіталі в розмірі 1652 грн. 
Зазначене рішення зборів учасників позивачка в грудні 2016 року оскаржила до суду в порядку господарського судочинства. 
04 січня 2018 року між ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» і ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу нежитлової будівлі (будівлі побутового обслуговування) загальною площею 544,2 кв.м по АДРЕСА_1 , який посвідчений приватним нотаріусом Старокостянтинівського районного нотаріального округу Лавутою Т.О., зареєстрований в реєстрі за №5. Продаж нерухомого майна вчинено за 304359,85 грн. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №109931579 від 04 січня 2018 року на підставі зазначеного договору за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на нежитлову будівлю загальною площею 544,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням господарського суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року в справі №924/23/18 визнано недійсним рішення загальних зборів учасників ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» від 03 лютого 2017 року в частині визначення розміру вартості частки в майні товариства, яка підлягає до виплати ОСОБА_1 . Стягнуто з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на користь позивачки вартість частки в сумі 5826,46 грн і судовий збір у сумі 1687,40 грн. 
Постановою Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 травня 2020 року в справі №924/23/18 змінено рішення Господарського суду Хмельницької області від 26 квітня 2018 року в частині стягнення вартості частки ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» і судового збору. Стягнуто з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на користь ОСОБА_1 вартість частки в сумі 231638,78 грн і 3474,59 грн судового збору. В задоволенні позову про стягнення 5454,18 грн відмовлено. В решті рішення залишено без змін. 
На підставі судового рішення 04 червня 2020 року Господарським судом Хмельницької області виданий наказ №924/23/18 про стягнення з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» на користь ОСОБА_1 вартості частки в сумі 231638,78 грн і 3474,59 грн судового збору.
Наведені обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами.
Відмову в позові суд мотивував недоведеністю позовних вимог.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам закону.
За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 1 і ч. 5 ст. 203 ЦК України).
Не ґрунтуються на законі посилання позивачки на те, що при вчиненні правочину відбулося привласнення її майна як учасника товариства, порушення її прав як співвласника майна.
На час укладення 04 січня 2018 року оспорюваного договору купівлі-продажу нерухомого майна ОСОБА_1 вийшла з ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» (рішення зборів учасників від 03 лютого 2017 року).
Товариство є власником майна, переданого йому учасниками у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства»).
Згідно з ч. 2 ст. 148 ЦК України в редакції, чинній на час виходу з товариства, учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. 
Відповідно до ч. 1 ст. 54 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, чинній на час виходу з товариства, при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. 
У матеріалах справи відсутні докази згоди ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» щодо заміни виплати ОСОБА_1 вартості частини майна переданням майна в натурі. 
На підставі п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність.
За приписами ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 13 ЦК України дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №369/11268/16-ц прийшла до висновку про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.
В силу ч. 1 і ч. 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Слушним є посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що підставою позову є фактичні обставини, наведені в заяві, а тому незазначення позивачкою конкретної норми права на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. 
Верховний Суд звертає увагу на те, що згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі №487/10128/14-ц).
У зв`язку з цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона в обґрунтування своїх вимог не послалася на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує при ухваленні рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.
Із змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 при обґрунтуванні вимог про визнання правочину недійсним посилалася на те, що він вчинений товариством у період настання в нього зобов`язання з виплати їй вартості частки з метою укриття майна, за рахунок якого міг бути вирішений судовий спір. 
Тому, зайвим є посилання в рішенні суду на те, що позивачка в порушення вимог ЦПК України змінила підстави позову. Проте, це не призвело до неправильного вирішення справи.
Разом з тим, згідно з ч. 1 - ч. 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частинами 1, 5 і 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Частинами 1 і 2 ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
П редметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України).
Позивачкою не надано достатніх доказів того, що договір купівлі-продажу порушує її права, був укладений відповідачами без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Як вбачається з матеріалів справи вчинений правочин виконаний. Право власності ОСОБА_3 на нежитлову будівлю загальною площею 544,2 кв.м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано у встановленому законом порядку. 
Відповідно до п. 2.1. договору купівлі-продажу від 04 січня 2018 року продаж нерухомого майна вчинено за 304359,85 грн, які покупець перерахувала на рахунок продавця до підписання цього договору.
Внаслідок вчинення правочину 04 січня 2018 року ТОВ «Фірма побутового обслуговування «Силует» не перестало бути платоспроможним, оскільки отримало кошти за договором, які були достатніми для виплати ОСОБА_1 частки в сумі 231638,78 грн.
Крім того, відповідно до постанови Північно-західного апеляційного господарського суду від 14 травня 2020 року в справі №924/23/18 та із пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що товариство має інше нерухоме майно (гараж по АДРЕСА_2 ), рухоме майно (обладнання та устаткування).
На думку апеляційного суду не кожен правочин, вчинений особою в період настання в неї зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності.
Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).
У зв`язку з наведеним вище, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про доведеність вимог і наявність підстав для задоволення позову.
Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить обґрунтування неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які б були підставою для скасування судового рішення в справі.
Зазначені відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу аргументи про недоведеність позову є слушними.
Рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до норм матеріального права, з додержанням норм процесуального права і підстав для його скасування у межах доводів апеляційної скарги немає. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
 
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 16 червня 2020 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 15 жовтня 2020 року.

Суддя-доповідач О.І. Талалай 

Судді А.П. Корніюк

І.В. П`єнта