ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
 
іменем України

05 жовтня 2020 року
м. Харків

справа № 953/1331/20
провадження № 22-ц/818/4652/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів - Бурлака І.В., Яцини В.Б.,
за участю секретаря - Кравченко О.О.,

ім`я (найменування) сторін:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
представник позивача - ОСОБА_3 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_4 на заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року в складі судді Попрас В.О.,

у с т а н о в и в:

В січні 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 01 березня 1998 року він надав ОСОБА_2 в борг 3 000,00 доларів США, строком на 1 рік. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2004 року з ОСОБА_2 на його користь стягнуто суму боргу в розмірі 15 990,00 грн, 1 439,00 грн - 3 % річних та 3 000,00 грн - моральної шкоди. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2008 року з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з серпня 2004 року по грудень 2007 року в розмірі 11 113,38 грн. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 27 січня 2010 року, зміненим рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 квітня 2010 року, з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з березня 2008 року по грудень 2009 року в розмірі 9 462,00 грн та 1 734,00 грн - 3% річних. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з лютого 2010 року по грудень 2012 року в розмірі 5 079,52 грн та 388,00 грн - 3 % річних. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 19 квітня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з січня 2013 року по лютий 2016 року в розмірі 38 823,17 грн, 4 373,73 грн - 3 % річних та 2 000,00 грн - моральної шкоди. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 18 грудня 2015 року з ОСОБА_2 стягнуто 3 % річних за період з лютого 2010 року по січень 2013 року в розмірі 3 493,00 грн. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 грудня 2016 року з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з лютого 2013 року по лютий 2016 року в розмірі 2 721,00 грн, 305,48 грн - 3 % річних. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 25 травня 2018 року з ОСОБА_2 стягнуто інфляційні втрати за період з 01 лютого 2016 року по 01 листопада 2017 року в розмірі 30 496,82 грн, 5 223,55 грн - 3 % річних та 2 000,00 грн - моральної шкоди. Усі рішення судів набули законної сили, за ними відкриті виконавчі провадження, однак заборгованість відповідачем до даного часу не погашена. Сума заборгованості ОСОБА_2 станом на 06 листопада 2017 року становить 193 257,67 грн. 

Зазначає, що відповідно до статті 625 ЦК України за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2019 року відповідач повинен сплатити йому інфляційні втрати в розмірі 29 529,76 грн та 3 % річних в розмірі 105 28,44 грн. 

Крім того, оскільки відповідач з 02 березня 1999 року по теперішній час безпідставно зберігає у себе позичені кошти в розмірі 3 000,00 доларів США, вважає, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню проценти за період з 02 березня 1999 року по 31 серпня 2019 року в розмірі 268 066,20 грн з підстав, передбачених частиною другою статті 1214 ЦК України.

Вказує, що внаслідок тривалого невиконання зобов`язань відповідач позбавив його грошових коштів, необхідних для життя і лікування; судові рішення не виконані, що змусило позивача внести до свого життя зміни, які негативно позначаються на його самопочутті та здоров`ї на протязі багатьох років. У зв`язку з чим діями відповідача йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в 501 382,07 грн (шляхом складання усіх сум боргу).

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційні втрати за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2019 року в розмірі 29 529,76 грн, 3 % річних за період з 01 листопада 2017 року по 31 серпня 2019 року в розмірі 10 528,44 грн та 2 000,00 грн - моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 840, 80 грн.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2004 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики в розмірі 15 990,00 грн. Рішення набуло законної сили. За повідомленням Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06 червня 2019 року № 23580 на виконанні у відділі перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу; станом на цей час виконавчі провадження не виконані. Тому, з підстав, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України позивач має право на стягнення на його користь інфляційних втрат та 3 % річних.

Право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тому ОСОБА_4 має право на стягнення з відповідача процентів за користування позикою в межах строку позики, тобто за один рік. Постановою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто проценти за договором позики за період з 01 березня 1998 року по 28 лютого 1999 року в розмірі 55 105,00 грн. Отже, правових підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення процентів за договором позики немає.

Частково задовольняючи позовну вимогу про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не повернуто борг, рішення судів не виконані, що позбавило позивача, який має хронічні захворювання, необхідних коштів для життя і лікування. З огляду на принцип розумності і справедливості суд оцінив моральну шкоду в розмірі 2 000,00 грн.

12 серпня 2020 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив змінити заочне рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів і моральної шкоди та ухвалити рішення, яким вказані позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення процентів за договором позики. Відповідач з 02 березня 1999 року по теперішній час не повертає суму позики, отже безпідставно зберігає у себе позичені кошти. Тому позивач має право на стягнення з відповідача процентів за весь час користування позиченими коштами, тобто за період з 01 березня 1998 року по 31 серпня 2019 року, з підстав, передбачених статтею 536 ЦК України, частиною другою статті 1214 ЦК України та частиною першою статті 1048 ЦК України. Зазначає, що вказані норми повинні були застосовані у взаємозв`язку.

Вказує, що суд першої інстанції стягнув з відповідача грошову суму в розмірі 2 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди, що є недостатнім для організації свого життя. Зважаючи на тривалість страждань, спричинених неправомірною поведінкою відповідача, вважає, що на його користь підлягає додатковому стягненню моральна шкода в розмірі 499 382,07 грн (501 382,07 грн - моральна шкода, яка визначена позивачем шляхом складання усіх сум боргу, - 2 000,00 грн - стягнута сума на відшкодування моральної шкоди судом першої інстанції). Саме така сума на відшкодування моральної шкоди є справедливою та достатньою.

ОСОБА_2 із заявою про перегляд заочного рішення до суду першої інстанції не звертався, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Матеріали справи свідчать, що 01 березня 1998 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_2 3 000,00 доларів США зі строком повернення через 1 рік, про що була складена боргова розписка.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 липня 2004 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто суму боргу за договором позики від 01 березня 1998 року в розмірі 15 990,00 грн, 1 439,00 грн - 3 % річних та 3 000,00 грн - моральної шкоди. Рішення набрало законної сили.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За повідомленням Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 06 червня 2019 року № 23580 на виконанні у відділі перебувають виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 суми боргу; станом на цей час виконавчі провадження не виконані.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі частини другої статті 625 ЦК України суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 інфляційних втрат за період з 01 листопада 2017 року по 31 липня 2019 року в розмірі 29 529,76 грн та 3 % річних за період з 01 листопада 2017 року по 31 серпня 2019 року в розмірі 10 528,44 грн. 

Рішення суду першої інстанції в цій частині ОСОБА_4 не оскаржено.

Щодо доводів позовної заяви та апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь ОСОБА_4 процентів за користування позикою з підстав, передбачених статтями 536 та 1214 ЦК України, судова колегія зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу).

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше значення - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки законодавством встановлені наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, то підстави для застосування аналогії закону відсутні.

Такий правовий висновок щодо застосування положень статей 625 та 1214 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, провадження № 12-14гс18 (http://reestr.court.gov.ua/Review/73627931).

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, між сторонами виникли правовідносини з укладеного договору позики (боргової розписки), а не недоговірні відносини з безпідставного збереження чужих коштів.

Таким чином, правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою з підстав, передбачених статтями 536 та 1214 ЦК України, відсутні.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.

Період нарахування процентів від суми позики - є періодом дії договору позики в межах строку, протягом якого позичальник може правомірно не сплачувати кредитору борг (що відбувається у разі повернення боргу періодичними платежами), оскільки на період після закінчення цього строку позика не надавалась.

01 березня 1998 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 уклали договір позики строком на 1 рік, тобто до 01 березня 1999 року. Розмір процентів за користування позикою сторони не визначили. Тобто, укладеним між сторонами договором позики сплата процентів за користування коштами сторонами не визначена. Таким чином, право позикодавця нараховувати передбачені договором проценти за позикою припиняється після спливу визначеного договором строку позики, тому ОСОБА_4 має право на стягнення з відповідача процентів за користування позикою в межах строку позики, тобто за один рік.

Постановою Харківського апеляційного суду від 30 листопада 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто проценти за договором позики за період з 01 березня 1998 року по 28 лютого 1999 року в розмірі 55 105,00 грн.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача процентів за договором позики.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди судова колегія зазначає таке.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків та моральної шкоди.

Наслідки порушення договору позичальником встановлені статті 1050 ЦК України, якою не передбачено такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди.

Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить цього виду цивільної відповідальності.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення моральної шкоди є безпідставним та ухваленим з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до частини четвертої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частина 1 статті 376 ЦПК України).

З урахування викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди та ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

В пункті 35 (абзац 3) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз`яснено, що у разі якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 України від 08 липня 2011 року № 3674 - VI «Про судовий збір».

Розрахунок судового збору:

- 308 124,40 грн - заявлені позивачем вимоги (без урахування суми моральної шкоди) : 40 058,20 грн - задоволені позовні вимоги = 7,69 частина задоволених вимог; 

- 3 081,25 грн (ставка судового збору в суді першої інстанції за вимоги майнового характеру) : 7,69 = 400, 68 грн.

Таким чином, з ОСОБА_2 в рахунок держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 400, 68 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 367, п. 2 ч.1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - частково задовольнити.

Заочне рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2020 року - скасувати в частині стягнення моральної шкоди та судового збору, ухвалити в цій частині нову постанову.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 400, 68 грн. (чотириста грн. 68 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду. 

Повне судове рішення складено 06 жовтня 2020 року.

Головуючий А.В. Котелевець

Судді І.В. Бурлака

В.Б. Яцина