ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
іменем України

02 грудня 2020 року
м. Харків

справа № 612/399/20
провадження № 22-ц/818/4500/20

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Котелевець А.В.,
суддів – Бурлака І.В., Хорошевського О.М.
за участю секретаря – Огар І.В.,

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Добровільська сільська рада,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 24 липня 2020 року в складі судді Лобановської С.М.,

у с т а н о в и в :

21 липня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Добровільської сільської ради про визнання рішення недійсним та зобов`язання вчинити певні дії.

Скарга мотивована тим, що вона є власником земельної частки (паю), що перебувала у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Більшовик» (далі - КСП «Більшовик») на території Добровільської сільської ради Близнюківського району Харківської області. 04 березня 2020 року вона звернулася до Добровільської сільської ради Близнюківського району Харківської області із заявою про виділення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). В червні 2020 року отримала рішення LIII сесії VII скликання Добровільської сільської ради Харківської області № 393- VII від 27 травня 2020 року, яким в задоволенні її заяви про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відмовлено у зв`язку з тим, що нею не надані підтверджуючі документи щодо якої саме земельної ділянки сільська рада повинна надати дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Вказувала, що такі дії Добровільської сільської ради порушують її право власності, у зв`язку з чим просила суд визнати рішення LIII сесії VII скликання Добровільської сільської ради Харківської області № 393- VII від 27 травня 2020 року недійсним; зобов`язати Добровільську сільську раду Близнюківського району Харківської області виділити належну їй земельну частку (пай) із земель, які перебувають в колективній власності КСП «Більшовик», розміром 7,48 га в натурі. 

Ухвалою Близнюківського  районного суду Харківської області  від 24 липня  2020 року відмовлено у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 Цивільно – процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявлені ОСОБА_1 вимоги не мають цивільно – правового характеру, що виключає можливість вирішення справи у порядку ЦПК України.

10 серпня 2020 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати та направити справу для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року по справі № 612/401/19 за нею визнано право на земельну частку (пай) у землі, що перебувала у колективній власності КСП «Більшовик» на території Добровільської сільської ради Близнюківського району Харківської області, розміром 7,48 га. Отже, з моменту набуття такого права між нею та розпорядником землі, яким є Добровільська сільська рада Близнюківського району Харківської області виникли правовідносини, що регулюються Законом України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)». Суд першої інстанції, відмовляючи у відкриті провадження, фактично не врахував, що спори, які виникають на етапі розпорядження органом місцевого самоврядування землями комунальної власності, а також землями колишніх КСП відповідно до положень статті 5 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», після виникнення у неї права на земельну ділянку, а також ті, що стосуються оспорювання такого права, мають розглядатися в порядку цивільного судочинства.

Добровільська сільська рада ухвалу суду першої інстанції не оскаржила, правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із частиною першою статті 19 ЦПК України суду розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають, зокрема, з цивільних та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

У частині першій статті 1 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України з авданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Разом з тим за приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 4 КАС України адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.

Публічно-правовий спір – це спір, у якому, зокрема  хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 2 частини першої статті 4 КАС України).

Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу.

Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення – публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади.
Таким чином, до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників є суб`єктом владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
При цьому визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням наявного приватного права певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
Отже, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, обставин у справі.
Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).
Водночас правовідносини щодо володіння, користування і розпорядження землею регулюються, зокрема, приписами Земельного Кодексу України (далі ЗК України), а також прийнятими відповідно до нього нормативно-правовими актами.
Згідно із частинами другою та третьою статті 78 ЗК України право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. 
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. 
Порядок набуття права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності громадянами та юридичними особами передбачено вказаною статтею та статтями 118, 122 ЗК України. 
При цьому порядок паювання земель та виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) установлено відповідно Указом Президента України від  8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» і Законом України від 5 червня 2003 року №899-IV «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)».
Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних відносин може оспорюватися з точки зору його законності, а вимога про визнання рішення недійсним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимогу про визнання рішення недійсним можна розглядати як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 ЦК України та пред`являти до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред`явлення позовної вимоги про визнання рішення недійсним є оспорювання цивільного права особи (зокрема, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб`єкта владних повноважень.
Вирішуючи питання про відмову у відкритті провадження суд першої інстанції не з`ясував фактичні обставини справи.
Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 посилалась на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 23 вересня 2019 року по справі № 612/401/19, згідно з яким за нею визнано право на земельну частку (пай) із земель, які перебували у КСП  «Більшовик»  на території Добровільської сільської ради Близнюківського району Харківської області, розміром 7,48 умовних кадастрових гектар. Разом з тим,  виділені матеріали не містять цього рішення суду. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції.
В матеріалах справи також відсутнє оскаржуване рішення LIII сесії VII скликання Добровільської сільської ради Харківської області № 393- VII від 27 травня 2020 року.
За правилами частин другої – п`ятої статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.  Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.  Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.  У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
В судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. При цьому, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просила розглядати справу без її участі.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості з`ясувати питання щодо юрисдикції даного спору.
З огляду на викладене висновок суду першої інстанції про те, що даний спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, є передчасним.

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: невідповідність висновків суду обставинам справи (пункт третій частини першої статті 379 ЦПК України).
Виходячи із наведеного, ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню із направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 3 ч. 1 ст. 379, ст. ст. 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в: 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.
Ухвалу Близнюківського районного суду Харківської області від 24 липня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2020 року.

Головуючий –                                                                         А.В. Котелевець 

Судді – І.В. Бурлака

О.М. Хорошевський