Окрема думка
судді Великої Палати Верховного Суду Пророка В. В.
справа № 9901/130/19 (провадження № 11-70заі20)
 
10 вересня 2020 року
м. Київ
 
Велика Палата Верхового Суду розглянула 10 вересня 2020 року у судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя (далі - ВРП) про скасування рішення ВРП від 5 лютого 2019 року № 329/0/15-19 «Про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді Київського районного суду міста Одеси на підставі пункту 3 частини шостої статті 126 Конституції України» за апеляційними скаргами ВРП та ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 30 січня 2020 року.
 
В резолютивній частині постанови від 10 вересня 2020 року (як у скороченому її тексті, так, зрештою, і у повному) Велика Палала Верховного Суду заначила висновки по суті вимог апеляційної скарги і позовних вимог за результатами власного колегіального голосування. Водночас моя пропозиція щодо обов`язкового зазначення поряд з загальним висновком за результатами голосування і власне самих результатів голосування була залишена Великою Палатою Верховного Суду без реагування.
 
Водночас з таким підходом погодитися не можу з огляду на таке.
 
1.             Статтею 34 (Порядок вирішення питань колегією суддів) Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) визначено, що усі питання, що виникають під час колегіального розгляду адміністративної справи, вирішуються більшістю голосів суддів.
2.             Ідентичний підхід унормований у статті 35 (Порядок вирішення питань при колегіальному розгляді справи) Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) та статті 34 (Порядок вирішення питань при колегіальному розгляді справи) Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК), а також статтях 375 (Ухвалення судового рішення і окрема думка судді) та 391 (Порядок наради і голосування в суді присяжних) Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).
3.             На моє переконання, результати вирішення питань, що виникають під час колегіального розгляду справи мають бути викладені у резолютивній частині судового рішення.
4.             Задля наочності звертаю увагу на відповідні процесуальні приписи щодо змісту судового рішення.
4.1.      Постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням висновку суду касаційної інстанції по суті вимог касаційної скарги і позовних вимог (пункт 4 частини першої статті 356 КАС; аналогічно в пункті 4 частини першої статті 416 ЦПК, пункті 4 частини першої статті 315 ГПК та пункті 3 частини першої статті 442 КПК).
4.2.      Постанова суду апеляційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням висновку суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги і позовних вимог (пункт 4 частини першої статті 322 КАС).
4.3.      У резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 246 КАС).
5.             Таким чином, вище наведені висновки входять до кола тих питань, що виникають під час колегіального розгляду справи, а отже вирішуються більшістю голосів суддів.
6.             Усталеним у процесуальних кодексах є підхід законодавця відповідно до якого, при ухваленні рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення (частина друга статті 34 КАС, частина друга ЦПК, частина друга статті 34 ГПК, частина друга статті 375 КПК та частина третя статті 391 КПК).
7.             Разом з тим системне тлумачення положень вище наведених статей процесуальних кодексів дає підстави стверджувати, що усі судді, які беруть участь у колегіальному розгляді справі вправі прийняти одне з двох можливих рішень шляхом голосування: "за" або "проти" рішення. В свою чергу, суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку.
8.             Ураховуючи викладене доходжу висновку, що голосування, а отже й розподіл голосів ("за" або "проти" рішення), зокрема, за кількісним показником є невід`ємною складовою формулювання та вирішення питань, що виникають під час колегіального розгляду справи та мають бути викладені у резолютивній частині судового рішення.
9.             Такий підхід, крім іншого, сприятиме й виконанню положень процесуальних кодексів в частині дотримання норми, що дійсно питання, що виникають під час колегіального розгляду справи, було вирішено саме більшістю голосів суддів. Адже наразі, так би мовити, «адресати» судових рішень позбавлені можливості з тексту самого рішення встановити, чи дійсно більшість суддів проголосувала: "за" рішення. А саме текст судового рішення є тим одним з "маркерів", який свідчить про якість здійснюваного правосуддя, про що постійно зазначається в судових рішеннях.
10.        Окремо зазначу, що вказівка результатів голосування в резолютивній частині скорочено рішення, на моє переконання, також приятиме дотримання суддями власного рішення проголосованого в нарадчій кімнаті та унеможливить зміну в подальшому власного рішення підчас підготовки повного його тексту.
11.        Схожого підходу відповідно до власного регламенту притримується й Європейський суд з прав людини, який в резолютивній частині своїх рішень зазначає загальну кількість голосів з розподілом за кількісним показником на "за" та "проти" прийнятого рішення. 
12.        Разом з тим відображення в резолютивній частині судового рішення розподілу голосів за кількісним показником сприятиме реалізації такої основної засади судочинства як гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, саме в частині гласності судового процесу. Оскільки судове рішення (повне або скорочене), ухвалене у відкритому судовому засіданні, оголошується прилюдно у порядку, визначеному відповідним процесуальним кодексом і саме з нього заінтересовані особи дізнаються про результати розгляду справи, а тому вони мають пересвідчитися, що рішення є легітимним, оскільки прийнято законною більшістю голосів суддів. 
13.        Даний висновок підтверджується й релевантною практикою Європейського Суду з прав людини. Адже гласний характер проваджень захищає сторони від таємного виконання правосуддя без контролю суспільства (Fazliyski v. Bulgaria (Фазлійський проти Болгарії), § 69, стосовно справи, що визнана конфіденційною: порушення). Це також один із засобів запровадження довіри до судів (Pretto and Others v. Italy (Претто та інші проти Італії), § 21). 
14.        Також слід мати на увазі, що "має не лише здійснюватися правосуддя - ще має бути видно, що воно здійснюється" (див. рішення ЄСПЛ у справі "Де Куббер проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), рішення від 26 жовтня 1984 року, серія A, N 86, с. 14, п. 26). Адже йдеться про необхідність забезпечення довіри, яку суди в демократичному суспільстві повинні вселяти у громадськість (див. рішення у справах "Веттштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), п. 43, та "Кастільо Альгар проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, с. 3116, п. 45). es A, № 86) 
З наведеного вважаю обов`язковим зазначення в судовому рішенні, ухваленому колегіально, результатів відповідного голосування за кожен висновок, що міститься в резолютивній частині такого рішення.

Суддя                                                                                                           В. В. Пророк

 
Окрема думка складена 16 жовтня 2020 року.