Справа № 456/3646/18                                Головуючий у 1 інстанції: Бораковський В.М. 
Провадження № 22-ц/811/3807/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Мельничук О. Я. 
Категорія:39

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

18 грудня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Мельничук О.Я., 
суддів: Ванівського О.М., Крайник Н.П.,
при секретарі Фейір К.О.
з участю представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики,-
В С Т А Н О В И В :

В вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в якій просить визнати недійсним договір позики від 26.05.2016 укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору позивач покликається на те, що 26.05.2016 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики. Згідно даного договору в період з грудня 2001 року по травень 2016 року ОСОБА_4 отримав у позику від ОСОБА_3 197052 грн. 99 коп. Цільове використання позикових коштів – покупка об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , продовження його будівництва, придбання будівельних матеріалів, оплата будівельних робіт, оформлення документів на землю, здача об`єкта в експлуатацію та реєстрація права власності, фінансування інших витрат пов`язаних з будівництвом. Надання позики за договором підтверджується актом прийому-передачі коштів, який є невід`ємною частиною договору. Підставою визнання договору недійсним вважає недодержання в момент вчинення угоди вимог чинного законодавства стосовно одночасності дотримання письмової форми договору позики та отримання грошових коштів на його виконання. В період з 29.01.2002 по 16.09.2015 вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 18.04.2002 на прилюдних торгах подружжя придбало недобудований триповерховий житловий будинок. 11.06.2002 на ім`я ОСОБА_4 видано свідоцтво про право власності. Поява у 2017 році договору позики від 26.05.2016 пов`язана з поданням до суду позову про поділ спільного майна подружжя. Звернення із позовом про визнання недійсним договору позики, укладеного між відповідачами по справі, є способом захисту майнового права позивача на майно, яке в теперішній час із використанням договору позики оспорюється її колишнім чоловіком. Заявою про внесення уточнень до позовної заяви про визнання недійсним договору представник позивача просить визнати недійсним договір позики від 26.05.2016 з моменту укладення.
Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року відмовлено в позові ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) про визнання недійсним договору позики.

Рішення суду через свого представника  ОСОБА_2 оскаржила ОСОБА_1 . Вважає рішення суду незаконним, необгрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права. Вважає, що суд першої інстанції надані відповідачами докази на підтвердження надання позики оцінив невірно, прийшов до помилкового висновку, щодо наявності між ними позикових відносин. Звертає увагу, що сума позики надавалася сторонами окремими частинами з 27.12.2001 року до укладення оскаржуваного договору. В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідачів.

       Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 до задоволення не підлягає із наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в Постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_4 прийняв у власність 197 052 грн. 99 коп. для покупки об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , продовження його будівництва, придбання будівельних матеріалів, оплата будівельних робіт, оформлення документів на землю, здача об`єкта в експлуатацію та реєстрація права власності, фінансування інших витрат пов`язаних з будівництвом. Позика була отримана/надана: шляхом зарахування готівкових коштів на рахунок позичальника, що підтверджується випискою позичальника з ПАТ «Універсал Банк» та актом приймання передачі грошей (712 грн. 08 коп. зараховано 27.12.01, 2010,00 грн. – 25.03.2002, 3 911 грн. 70 коп - 02.04.2002, 52 092,14 грн. – 18.04.2002); шляхом безготівкового перерахування коштів на рахунок позичальника, що підтверджується випискою з ПАУ «Універсал Банк» та актом приймання-передачі грошей (2 000,00 грн. – 07.02.2002, 1 500,00 – 11.02.2002, 2 627 грн. 07 коп. – 03.04.2002, 10 000,00 грн. – 04.04.2002, 5 400,00 грн. – 15.04.2002, 5 000,00 грн. – 23.04.2002, 600,00 грн. – 07.06.2002, 8 000,00 грн. – 23.07.2002, 1 200,00 грн. – 14.01.2003, 2 000,00 грн. – 21.04.2003); шляхом надання готівки, що підтверджується актом приймання-передачі грошей (70 000,00 грн. – 20.05.2003); шляхом безготівкового перерахування коштів на його рахунок, що підтверджується випискою з ПАУ «Оксі Банк» та актом приймання-передачі грошей (30 000,00 грн. – 26.05.2016), що підтверджується договором позики від 26.05.2016 (а.с.6).
Відповідно до акту приймання-передачі грошей (до договору позики від 26.05.2016) позикодавець ОСОБА_3 передав, а позичальник ОСОБА_4 прийняв суму у національній валюті України розміром 197 052 грн. 99 коп. (а.с.7).
Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 16.09.2015 розірвано шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (а.с.8).
ОСОБА_4 належить право приватної власності на майно, яке складається з незакінченого будівництвом житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , з каменя ракушника, 10х12 м, крівля алюмінієва, елекирифікований, проведена вода, каналізація, в будинку розміщений гараж. Дана обставина підтверджується свідоцтвом НОМЕР_4 від 11.06.2002, зареєстровано в реєстрі № 118.
Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 25.08.2016 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя (а.с.12).
Як вбачається з позовної заяви від 24.03.2017, ОСОБА_4 подав до суду позов про визнання права власності відповідачем в якому зазначено ОСОБА_1 (а.с.17-18).
Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 29.03.2017 відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності (а.с.16).
Відповідно до рішення Стрийського міськрайонного суд Львівської області від 31.01.2018, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третьої особи без самостійних вимог ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики від 26.05.2016 в сумі 100 000,00 грн. відмовлено (справа №456/3257/16-ц а.с.159-161).
Постановою Апеляційного суду Львівської області від 20.08.2018 апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, рішення Стрийського міськрайонного суд Львівської області від 31.01.2018 – скасовано та ухвалено постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 100 000,00 грн. заборгованості за договором позики від 25.05.2016 (справа №456/3257/16-ц а.с.215- 221).
Ухвалою Верховного суду від 03 жовтня 2018 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Сафонова Олексія Анатолійовича на постанову Апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа – ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.
Постановляючи оскаржуване рішення, суд виходив з тих обставин, що позивачем не доведено відсутності у відповідачів договірних відносин у зв`язку з недотриманням письмової форми договору.
З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.
Так, частина 1, 4 ст. 203 ЦК України передбачає, загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Згідно з частиною 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Стаття 215 ЦК України визначає підстави недійсності правочину. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Стаття 218 ЦК України визначає правові наслідки недодержання вимоги щодо письмової форми правочину: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
Якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.
Стаття 1049 ЦК України передбачає обов`язок позичальника повернути позику.
Водночас, за змістом частини 1,2 ст. 207 і частини 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладеного договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається сам факт отримання грошової суми в борг, так і дати її отримання.
Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
       Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
       Статтею 79 ЦПК України передбачено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Згідно норм ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З наявних в матеріалах справи документів, а також згідно обставин встановлених постановою Апеляційного суду Львівської області від 20 серпня 2018 року, яка набрала законної сили (справа № 456/3257/16-ц), встановлено, що 26.05.2016 ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір позики, згідно з яким ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 197 052 грн. 99 коп. для покупки об`єкта незавершеного будівництва за адресою: АДРЕСА_1 , продовження його будівництва, придбання будівельних матеріалів, оплата будівельних робіт, оформлення документів на землю, здача об`єкта в експлуатацію та реєстрація права власності, фінансування інших витрат пов`язаних з будівництвом. Позика була надана шляхом зарахування готівкових коштів на рахунок ОСОБА_4 , безготівкового перерахування коштів на рахунок ОСОБА_4 та надання йому готівки, з обов`язком повернути позичені кошти.
Враховуючи встановлені судом обставини справи, позивачем та його представником ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не доведено перед судами наявності обставин з яких суд міг би визнати оскаржуваний договір позики недійсним.

Згідно норм ст. 274 ЦПК України, в редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення та звернення скаржником до суду першої інстанції з клопотанням про розгляд справи у порядку загального позовного провадження, передбачено наступне.
1.У порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи:
1) малозначні справи;
2) що виникають з трудових відносин;
3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
2. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.
3. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:
1) ціну позову;
2) значення справи для сторін;
3) обраний позивачем спосіб захисту;
4) категорію та складність справи;
5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо;
6) кількість сторін та інших учасників справи;
7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес;
8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
4. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах:
1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя;
2) щодо спадкування;
3) щодо приватизації державного житлового фонду;
4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу;
5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
5. Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
Суд першої інстанції здійснивши розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін, не попустив порушення норм процесуального права, оскільки враховуючи норми ст.274 ЦПК України, чинним законодавством не заборонено здійснювати розгляд справи даної категорії в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін.
Згідно норм ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 жодним чином висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 рокузалишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  – ОСОБА_2 - залишити без задоволення. 
Рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 04 жовтня 2019 року- залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2020 року.

               Головуючий:                                        О.Я. Мельничук

               Судді:                                                        О.М. Ванівський

                                                                       Н.П. Крайник