Номер провадження: 22-ц/813/2781/20 
Номер справи місцевого суду: 523/16385/17
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Сувертак І.В., повний текст рішення складений 17 жовтня 2019 року, -
в с т а н о в и в:
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: ОСОБА_1   про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 на квартиру АДРЕСА_1 .
В обґрунтування свого позову, позивач зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати – ОСОБА_4 , після смерті якої залишилось спадкове майно: кооперативна квартира АДРЕСА_1 .
Спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , належала померлій як члену житлово-будівельного кооперативу «Ленінський - 22», пай за квартиру був виплачений нею повністю в 1986 році в сумі 5553,03 рублів.
ОСОБА_4 за життя заповіту не склала. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк є її син - ОСОБА_2 та його батько її чоловік - ОСОБА_3 . Родинні відносини підтверджуються Свідоцтвом про шлюб від 05.09.1957р , актова запис №3015 та Свідоцтвом про народження від 20 травня 1959р., актовий запис №547. Батько, ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і фактично вступили у володіння, і управління спадковим майном.
Згідно Виписки з протоколу зборів ЖБК «Ленінський - 22» від 20 травня 2000р., ОСОБА_3 було прийнято в члени кооперативу та переведено особистий рахунок та паєнакопичення на його ім`я у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - його дружини ОСОБА_4 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_3 за життя заповіту не склав.
ОСОБА_2 , звернувся до державного нотаріуса восьмої одеської державної нотаріальної контори Кулакової Л.М. - з заявою про прийняття спадщини після смерті батька як спадкоємець першої черги та отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом 04 липня 2008 р., спадкова справа №854/2008, реєстр 2-1673 на спадкову масу що складається в легкового автомобілю марки Форд Таунас, випуску 1981 р. Пізніше позивач звернувся до цього ж нотаріуса для одержання свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , однак йому відмовили з причин відсутності правовстановлюючих документів на зазначену квартиру та рекомендовано звернутися до суду.
За життя мати позивача ОСОБА_4 , а потім батько, ОСОБА_3 , не отримали у встановленому законом порядку свідоцтво про право власності на житло, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_2 , не може отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру.
Вказана квартира є кооперативною, відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Ленінський - 22» від 12 жовтня 2017 року за №36 вбачається, що померла ОСОБА_4 сплатила повністю свій пайовий внесок за квартиру у 1986 році. Також зазначено, що квартира в цілому складається з трьох кімнат житловою площею 45,22 кв.м., ванної, санвузла, кухні, коридору, загальною площею 62,37 кв.м.
У встановлений законом термін ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, надав докази того, що він є спадкоємцем за законом, у нього відсутні умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв`язку з чим він звернувся до суду з зазначеним позовом.
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року позов  ОСОБА_2 задоволений повністю.
Визнано за ОСОБА_2 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на квартиру АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат житловою площею 45,22 кв.м., ванної санвузла, кухні, коридору, загальною площею 62,37 кв.м.
Не погодившись з рішенням суду, третя особа ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1  зазначає, що позивач всупереч вимогам закону після спливу строку на вступ у спадщину відкрив спадкову справу та отримав свідоцтво про спадщину, хоча фактично не прийняв спадкове майно.
У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , представник ОСОБА_2 зазначає, що викладені в апеляційній скарзі доводи не відповідають дійсності, апеляційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню, рішення прийнято законно, обґрунтовано без порушень норм матеріального та процесуального права.
Сторони про розгляд справи на 09 грудня 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 225-233).
Від адвоката Тонкошкур І.В., представника ОСОБА_1 до Одеського апеляційного суду надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на лікарняному та на самоізоляції (а.с. 234-235).
Вирішуючи питання про слухання справи у відсутності учасників справи, колегія суддів залишає заяву про відкладення розгляду справи без задоволення, оскільки Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» не було запроваджено змін до ст.371 ЦПК України щодо строків розгляду апеляційної скарги.
ОСОБА_6 , представник ОСОБА_1 з клопотанням про можливість взяти участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, зокрема, поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів, враховуючи приписи ст. 212 ЦПК України, не звертався, також не надано доказів на підтвердження вимог заяви.
З матеріалів справи вбачається, що справа за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в суді апеляційної інстанції перебуває з листопада 2019 року, зокрема учасники справи неодноразово були повідомлені про час і місце судових засідань, проте справа за заявою ОСОБА_6 , представника ОСОБА_1 була відкладена. 
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч.ч.1,2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи.
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, з урахуванням строку перебування справи у провадженні суду, неодноразового відкладання розгляду справи, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.
Враховуючи, те, жоден із учасників даної цивільної справи не надав суду заяви про бажання приймати участь у розгляді справи в режимі відеоконференції, в т.ч. і поза межами суду, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим, колегія суддів вирішила слухати справу за відсутності її учасників, на підставі наявних у справі доказів.
Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.
Враховуючи вищенаведене та у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (14 грудня 2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно  до ст.  375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача, ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 5).
Після смерті ОСОБА_4 залишилось спадкове майно: кооперативна квартира АДРЕСА_1 .
Спадкове майно: квартира АДРЕСА_1 , належала померлій, як члену житлово-будівельного кооперативу «Ленінський - 22», пай за квартиру був виплачений нею повністю в 1986 році в сумі 5553,03 рублів. (а.с. 9, 53).
ОСОБА_4 за життя заповіту не склала. Спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк є її син - ОСОБА_2 та його батько її чоловік - ОСОБА_3 .
Родинні відносини підтверджуються Свідоцтвом про шлюб від 05.09.1957р., актова запис №3015 та Свідоцтвом про народження від 20 травня 1959р., актовий запис №547 (а.с. 6).
Батько, ОСОБА_3 та позивач ОСОБА_2 постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини і фактично вступили у володіння, і управління спадковим майном.
Згідно Виписки з протоколу зборів ЖБК «Ленінський - 22» від 20 травня 2000р., ОСОБА_3 було прийнято в члени кооперативу та переведено особистий рахунок та паєнакопичення на його ім`я у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача - його дружини ОСОБА_4 (а.с. 10).
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 4).
ОСОБА_3 за життя заповіту не склав.
Позивач, ОСОБА_2 , звернувся до державного нотаріуса восьмої одеської державної нотаріальної контори Кулакової Л.М. - з заявою про прийняття спадщини після смерті батька, як спадкоємець першої черги та отримав Свідоцтво про право на спадщину за законом 04 липня 2008 р., спадкова справа №854/2008, реєстр 2-1673 на спадкову масу, що складається в легкового автомобілю марки Форд Таунас, випуску 1981 р. Пізніше позивач звернувся до цього ж нотаріуса для одержання свідоцтва про право на спадщину на квартиру АДРЕСА_1 , однак йому відмовили у видачі з причин відсутності правовстановлюючих документів на зазначену квартиру та рекомендовано звернутися до суду (а.с. 11,12).
Також судом встановлено, що за життя мати позивача ОСОБА_4 , а потім батько, ОСОБА_3 , не отримали у встановленому законом порядку свідоцтво про право власності на житло, у зв`язку з чим позивач ОСОБА_2 , не міг отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру.
Вказана квартира є кооперативною, відповідно до довідки житлово-будівельного кооперативу «Ленінський - 22» від 12 жовтня 2017 року за №36 вбачається, що померла ОСОБА_4 сплатила повністю свій пайовий внесок за квартиру у 1986 році. Також зазначено, що квартира в цілому складається з трьох кімнат житловою площею 45,22 кв.м., ванної, санвузла, кухні, коридору, загальною площею 62,37 кв.м.
У встановлений законом термін ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, надав докази того, що він є спадкоємцем за законом, проте у нього відсутні умови для отримання Свідоцтва про право на спадщину за законом, що стало підставою для звернення позивача до суду, в якому він просив про визнання права власності в порядку спадкування на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті батька.
Задовольняючи позов ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.
Відповідно до ч. 3 ст. 384 ЦК України у разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.
Відповідно до ст. 15 Закону України «Про власність» - член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного або іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будову або приміщення, надане йому в користування, набуває право власності на це майно.
Пунктом 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18.09.1987р. «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», згідно із ст.15 Закону України «Про власність» передбачено, член житлового-будівельного кооперативу, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває права власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд продавати, заповідати, обмінювати, в тому числі на інше жиле приміщення у будинку (частку будинку), що належать громадянину на прав власності і вчиняти відносно неї угоди, що не заборонені законом.
Як зазначено в абз. 2 п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного кооперативу, члена садівницького товариства, яким до дня смерті не були внесені повністю пайові внески, до складу спадщини входять частина внесеного паю та інші суми, які підлягають поверненню, а не квартира, дача, гараж, садовий будинок. Частка пайового внеску, що належала померлому, входить до складу спадщини на загальних підставах. Якщо спадкодавець повністю вніс пайовий внесок, то до складу спадщини включається відповідно квартира, дача, гараж, садовий будинок, інші будівлі та споруди.
Цивільним законодавством України передбачено спадкування, а саме відповідно до ст. 1216 ЦК України, права та обов`язки фізичної особи, яка померла (спадкодавець), переходять до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Частиною 1 ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.
Саме таку правову позиції висловив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй Постанові № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».
Статтею 1296 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Враховуючи те. що до складу спадщини входить нерухоме майно, виконуючи свій обов`язок визначений ст. 1297 ЦК України, відповідно до якої, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. 
В силу ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 
На підставі вищевикладених обставин, приймаючи до уваги, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавши всі обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відсутність у спадкодавця державної реєстрації права власності на нерухоме майно, унеможливлює оформлення спадкових прав спадкоємця у нотаріальному порядку.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  про те, що позивач всупереч вимогам закону після спливу строку на вступ у спадщину відкрив спадкову справу та отримав свідоцтво про спадщину, хоча фактично не прийняв спадкове майно, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та вимогам закону, так як позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.
Також зазначені доводи не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права та на незаконність судового рішення, і не є визначальними при ухваленні рішення.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. 
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 10 жовтня 2019 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 1 4 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк