Справа № 299/1719/19

ПОСТАНОВА
 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

 
19 листопада 2020 року м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд у складі: 

Головуючого - судді Бисага Т.Ю.
суддів: Джуги С.Д.,Фазикош Г.В.,
за участі секретаря: Микуляк Є.В., 
за участі представників сторін – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Фермерського господарства «Колос» та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , на рішення Виноградівського районного суду від 04 жовтня 2019 року, головуючий суддя Трагнюк В.Р., у справі за позовом ОСОБА_4 до Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області, Виноградівської районної ради Закарпатської області про визнання Державного акту на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996 року таким, що втратив чинність, та скасування його державної реєстрації, треті особи без самостійних вимог: Виноградівська міська рада, Фермерське господарство "Колос", 
В С Т А Н О В И В:
       У червні 2019 року  ОСОБА_4 , від імені та інтересах якого дії адвокат Нечаєв Валерій Валерійович, звернувся в суд з позовом до Виноградівської районної державної адміністрації Закарпатської області, Виноградівської районної ради Закарпатської області про визнання Державного акту на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року таким, що втратив чинність з 01.01.2019 року, зобов`язання Виноградівську РДА скасувати його державну реєстрацію, треті особи: Виноградівська міська рада,  Фермерського господарства “Колос”.
Просив визнати державний акт на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року таким, що втратив чинність та просить провести відповідну державну реєстрацію припинення права колективної власності на землю.

Рішенням Виноградівського районного суду від 04 жовтня 2019 року позов задоволено частково.
Визнано Державний акт про право колективної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року, виданого згідно до Розпорядження  голови Виноградівської РДА від 27.11.1996 року за № 703 «Про  видачу КСГП «8-го Березня» Державного акту на право колективної власності на землю», у частині земельної ділянки, посвідченої Державним актом про право приватної власності на землю, серії ЗК № 031597 від 29.12.1999 року, виданого згідно до Розпорядження Виноградівської районної державної адміністрації за №704 від 21.12.1999 року про видачу акта про право приватної власності на землю, згідно земельних часток /паїв/ громадянину ОСОБА_4 із земель КСГП «8 Березня», площею 1,39 га, таким, що втратив чинність з 29.12.1999 року та в частині земельної ділянки, посвідченої Державним актом про право приватної власності на землю, серії ЗК №04755 від 27.09.2000 року, виданого згідно до Розпорядження Виноградівської районної державної адміністрації за №493 від 13.09.2000 року про видачу акта про право приватної власності на землю, згідно земельних часток /паїв/ громадянину ОСОБА_4 із земель КСГП «8 Березня», площею 2,01 га, таким, що втратив чинність з 13.09.2000 року.

В решті позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду Фермерське господарство «Колос» подало апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким в задоволені позову відмовити. 
       Також, апеляційну скаргу на рішення суду подано ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 який просив рішення скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позовних вимог повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу ФГ «Колос» залишити без задоволення. 
Голова Фермерського господарства «Колос» подав відзив на апеляційну скаргу,  ОСОБА_4 ,в якій просив апеляційну скаргу  ОСОБА_4  залишити без задоволення.             
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 звернувся до суду за захистом своїх оспорюваних, невизнаних прав, зокрема, третьою особою ФГ “Колос”, пов`язаних із правом приватної власності на землю, посвідчену Державним актом про право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК №031597 від 29.12.1999 року, на земельну ділянку, площею 1,39 га  та  Державним актом про право приватної власності на землю серії І-ЗК №004755 від 27.09.2000 року, на земельну ділянку площею 2,01 га (а.с.29, 30).

Вказані земельні ділянки видано позивачу ОСОБА_4 із земель КСГП «8-го Березня», на підставі  Розпорядження Виноградівської районної державної адміністрації за №704 від 21.12.1999 року, як власнику земельного сертифікату серії 0056507, та на підставі Розпорядження Виноградівської районної державної адміністрації за №493 від 13.09.2000 року  як власнику земельних сертифікатів, серії 0065614, серії 0065616 (а.с.27, 28 т.1).

Оспорюваний позивачем Державний акт на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 датований 29.11.1996 року (а.с.34-35 т.1).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, визначеної у Постанові Верховного суду України № 6-139цс15 від 01.07.2015 року, судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.  

Законність Розпорядження голови Виноградівської РДА від 27.11.1996 року за №703 «Про  видачу КСГП «8-го Березня» Державного акту на право колективної власності на землю», позивачем ОСОБА_4 не оспорюється. 

Згідно до п.3.5 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі», (в редакції чинній на час видачі позивачу ОСОБА_4 , державних актів на землю), Державні акти, що посвідчують право приватної власності на землю, реєструвалися, відповідно, у: - Книзі записів (реєстрації) державних актів на право приватної власності на землю.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.
Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Для набуття статусу землекористувача за ЗК України (в редакції 1990 року), обов`язковими передумовами були: встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) землевпорядними організаціями; та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування землею.

За таких обставин, у відповідності до ст.ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року) так і за змістом ст.126 ЗК України (в ред.2001 року), позивач ОСОБА_4   набув статусу власника земельних ділянок, посвідчених  Державним актом про право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЗК №031597 від 29.12.1999 року, площею 1,39 га та Державним актом про право приватної власності на землю серії І-ЗК №004755 від 27.09.2000 року, площею 2,01 га.

Вказані земельні ділянки, раніше входили до складу земель КСГП «8-го Березня», посвідчених Державним актом на право колективної власності на землю, серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року, який охоплював земельну ділянку, загальною площею 1338,2 га, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», в подальшому передавалися у приватну власність у процесі розпаювання колишніми членами КСГП «8-го Березня», тобто неодноразово змінювались межі вказаної земельної ділянки, посвідченої вищезазначеним Державним актом на право колективної власності.

Пункт 3.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за N43 (чинного на час видачі ОСОБА_4 земельних ділянок площею 1,39 га та площею 2,01 га), передбачав, що у разі будь-яких змін в розташуванні меж земельної ділянки або умов її передачі, які відбулися після видачі державного акта, ці зміни вносяться одночасно до обох примірників державного акта. Нові межі відображаються на плані земельної ділянки суцільною лінією чорною тушшю, а старі межі перекреслюються червоною тушшю.

Кожен запис про зміни посвідчується підписом начальника районного відділу, міського управління (відділу) земельних ресурсів Держкомзему України. 
Як вбачається з Державного акта на право колективної власності на землю, починаючи із моменту видачі такого - 29.11.1996 року та на час розгляду справи в суді, в такому не відображені реальні зміни площі та меж земельної ділянки колективної власності, зокрема після виділення з нього часток (земельних паїв) колишнім членам КСГП «8-го Березня», в тому числі і після виділення позивачу ОСОБА_4 земельних ділянок площею 1,39 га та площею 2,01 га, які можна було вносити до 02.07.2003 року, тобто до внесення змін до «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за № 43.

Статтею 5 Земельного кодексу України, (в ред. 18.12.1990 р.) було передбачено, що земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників. Кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу. За приписами пункту 3 частини 1 статті 27 Земельного кодексу України (1990 року) право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі, зокрема, припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства. 
Пунктом 17 Перехідних положень діючого Земельного кодексу України визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. 
Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. 
Згідно ст. 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. 

Тобто, з моменту отримання власником земельної частки (паю) сертифікату на право на земельну частку (пай), Державний акт на право колективної власності втрачає свою актуальність та чинність, оскільки в частині цих земель вже набувається право приватної власності. 

З аналізу ст. 5 Земельного кодексу України (в ред. 18.12.1990 р.), а також положень Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» від 03.12.1999 року № 1529/99, якими передбачено, зокрема, на основі колективних сільськогосподарських підприємств створення приватних (приватно-орендних) підприємств, сільських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, заснованих на приватній власності вбачається, що відносини права колективної власності на земельні ділянки припиняються і не допускають правонаступництва.

Виходячи з системного аналізу вищезазначених нормативно-правових актів, слідує, що з моменту отримання власником земельної  частки (паю) сертифікату на право на земельну - частку (пай) та після її виділення в натурі, отримання державного акту на право приватної власності на землю, державний акт на право колективної власності на землю втрачає свою чинність, так як не може мати місце правова ситуація, за якої право приватної власності на виділену в натурі земельну ділянку переходить до фізичної особи і посвідчується державним актом на право приватної власності на землю і при цьому на цю ж земельну ділянку існує Державний акт на право колективної власності на землю, площею 1338,2 га, виданий юридичній особі, тобто КСГП «8-го Березня».

Припинення права колективної власності не впливає на можливість власників сертифікатів отримати правовстановлюючі документи на земельну ділянку та виділення в натурі на місцевості своїх часток (паїв) та не порушує їх прав.

Згідно даних відділу у Виноградівському районі Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області за №31-7-0-19-1/235/19 від 27.02.2019 року, вбачається, що станом на 01.01.2013 року, паювання земель сільськогосподарського призначення КСГП «8-го Березня» було завершено, а решта земель, що не підлягала паюванню у м. Виноградів, перейшла до земель запасу Виноградівської міської ради. Додатково повідомлено, що згідно з державною статистичною звітністю про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) за КСГП «8-го Березня», земельні ділянки відсутні (а.с 51-52).

Згідно до письмових пояснень Виноградівської міської ради, встановлено, що Рішенням Виноградівської міської ради від 21.03.2001 року «Про інвентаризацію земель КСГП «8 Березня» до земель запасу перейшли всі землі, які не підлягали паювання, а саме 100,5 га земель, із них лісів 10,2 га, чагарників 19,8 га,під болотами 1,8 га, під канавами 10,8 га, під польовими дорогами 24,7 га, під господарськими дворами 29,5 га та під ярами 3,7 га.. Зазначене рішення є дійсним та не скасованим (Т.3 а.с. 223-229).

Крім того, враховуючи те, що процес розпаювання земель колишніх колгоспів відбувався ще у 1998-2000 роках, результати якого не відображені в державному акті КСГП «8-го Березня» на право колективної власності на землю від 29.11.1996 року, суд погоджується з твердженням позивача, що зазначений акт не відображає актуальної інформації щодо фактичного складу земель, в свою чергу, ставить під сумнів можливість визначати належність земельних ділянок до складу земель, які зазначені в Державному акті на право колективної власності КСГП «8-го Березня» лише на підставі графічного зображення плану зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність.

Встановлено, що з моменту одержання позивачем  ОСОБА_4 земельних ділянок площею 1,39 га та площею 2,01 га, вказані зміни, всупереч 3.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і  зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за N43, до Державного акту на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня» внесено не було і такі, після 02.07.2003 року, внести неможливо, у зв`язку із змінами в чинному земельному законодавстві, що в свою чергу і стало підставою звернення  позивача ОСОБА_4 до суду із відповідним позовом, оскільки іншого позасудового порядку, вирішення даного питання, пов`язаного із внесенням  змін до Державного акту на право колективної власності на землю,  не існує.

Не знайшли свого підтвердження обставини порушення прав ФГ «Колос», поскільки порушення його прав випливає із його доводів про правонаступництво за КСГП «8-го Березня».
Так, посилання представника ФГ «Колос» на підтвердження факту правонаступництва, згідно до судових рішень за №807/2409/15, №299/3439/16-ц; №907/525/18, є безпідставними, поскільки вказані судові рішення, станом на час розгляду справи є скасованими. Так, згідно з частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що Постановою Верховного суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 07.08.2019 року по справі за №807/2409/15 Постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 19.02.2016 року та Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 13.10.2016 року- скасовано.

Постановою Верховного суду від 16.11.2019 року по справі за № 299/3439/16- касаційні скарги Виноградівської міської ради Виноградівського району Закарпатської області та ОСОБА_5   задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсним підпункту 1 пункту 1 рішення Виноградівської міської ради Закарпатської області залишено без змін. Рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 10 липня 2017 року в частині позовних вимог фермерського господарства «Колос» про визнання за ним права власності на земельну ділянку скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення. У задоволенні позову фермерського господарства «Колос» до Виноградівської міської ради Виноградівського району Закарпатської області, ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку відмовити.

Також Постановою Верховного суду у складі колегій Касаційного господарського суду від 13.10.2020 року по справі за №907/525/18,  Рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.05.2019 року і Постанову Західного апеляційного господарського суду від 04.12.2019 року у справі № 907/525/18- скасовано. Наведені судові рішення мали інші предмети спору, в межах яких суди лише надавали оцінку доказам, які були подані і в межах справи, що розглядалися.

З огляду на викладене, колегія суддів не погоджується з твердженнями про правонаступництво ФГ «Колос» за КСГП "8 Березня", поскільки такі не ґрунтуються на вимогах законодавства та дослідженних усіх обставин і зібраних у справі доказів та доводів учасників справи.

У зв`язку із вищенаведеним, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно до Правової позиції Великої Палати Верховного суду України щодо створення фермерського господарства (Постанова Великої палати Верховного суду України від 15 травня 2019 року у справі №693/267/18-ц, провадження №14-188цс19) остання, зазначивши процедуру створення юридичної особи – фермерського господарства, дійшла до висновку, що таке засновується виключно фізичними особами та виключно після отримання земельної ділянки.

Таким чином, жодна норма законодавства не передбачала право створення фермерського господарства іншою юридичною особою, отже здійснення реорганізації (зміни організаційно-правової форми та перетворення) КСГП, згідно до Протоколу №5 зборів уповноважених КСГП «8-го Березня» від 10.03.1998 року та згідно до Протоколу №7 зборів уповноважених КСГП «8-го Березня» від 30.12.1998 року у Фермерське господарство «Колос» було неможливим.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Станом на день розгляду справи в апеляційній інстанції, наявні судові рішення у справах, що мають приюдиційне значення.

Зокрема: 

- відповідно до рішення Виноградівського районного суду у справі за № 299/3113/16-ц від 14.09.2018 року, яке набрало законної сили, згідно до Постанови Закарпатського апеляційного суду від 16.05.2019 року, - відповідач ФГ «Колос» не набув статусу землекористувача чи статусу власника земельних ділянок, які знаходяться у власності ОСОБА_4 
- відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 01.09.2020 року по справі за № 907/29/19, встановлено, що реорганізація КСП «8 Березня» шляхом перетворення у ФГ «Колос» не відбувалася, оскільки 26 червня 2000 року було проведено реєстрацію нового підприємства – ФГ «Колос». ФГ «Колос» не набуло статусу землекористувача чи статусу власника спірних земельних ділянок КСП «8 Березня», що є предметом спору. 
- відповідно до постанови Верховного суду у складі колегій Касаційного господарського суду від 13.10.2020 року по справі за №907/525/18, -  згідно з відомостями, які містяться у витягу з ЄДР, 26.06.2000 проводилась реєстрація нового підприємства - ФГ "Колос", а не перетворення КСП "8 Березня".
У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в Постановах Верховного Суду.
 Поскільки, як встановлено вищезазначеними касаційними інстанціями - ФГ «Колос»  (не зважаючи на запис про правонаступництво за КСГП «8-го Березня» у п.1.1 Статуту ФГ «Колос»)   не є правонаступником КСГП «8-го Березня», а матеріали справи не містять  доказів, які б належним чином підтверджували право власності або інше речове право ФГ «Колос» на земельні ділянки, посвідчені оскаржуваним Державним актом на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року, то відсутній факт порушення його прав та інтересів, внаслідок чого оскаржуване Рішення Виноградівського районного суду від 04.10.2019 року по справі за №299/1719/19 не впливає на права та обов`язки третьої особи ФГ «Колос» та не порушує їх.
З оглянутого судом примірника оскаржуваного Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року, щодо якого виник спір, таким охоплюється земельна ділянка, загальною площею 1338,2 га, з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», відповідно він охоплює значно більшу площу земельної ділянки ніж площа земельних ділянок, власником яких є позивач ОСОБА_4 , у зв`язку з чим суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення заявленого позову, а саме про визнання Державного акту на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року у частині земель, посвідчених  Державним актом про право приватної власності на землю, серії ІІІ-ЗК №031597 від 29.12.1999 року, площею 1,39 га та державним актом про право приватної власності на землю серії І-ЗК №004755 від 27.09.2000 року, площею 2,01 га - таким, що втратив чинність, з часу видачі таких Державних актів позивачу ОСОБА_4 .
Що стосується тверджень представника ФГ «Колос» про раніше звернення позивача ОСОБА_4 із аналогічним позовом про визнання недійсним та скасування Державного акту на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року, за наслідками Виноградівським районним судом Закарпатської області 14.09.2018 року по справі за №299/3113/16-ц було прийнято відповідне рішення, яке вступило в законну силу 16.05.2019 року, згідно Постанови Закарпатського апеляційного суду, суд відхиляє з урахуванням відмінності предмету та підстав позову у вирішуваній справі.
 Поряд з цим, не підлягає до задоволення вимога в частині зобов`язання Виноградівської РДА  Закарпатської області, вчитити дії, пов`язані з скасуванням   в  Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1 від 29.11.1996 року, запису про реєстрацію Державного акту на право колективної власності на землю КСГП «8-го Березня», серії ІІ-ЗК № 000054 від 29.11.1996 року з наступних підстав.
Так, Розпорядженням голови Виноградівської районної державної адміністрації від 27.11.1996 № 703 "Про видачу КСГП "8-го Березня" державного акта на право колективної власності на землю" було видано КСГП "8-го Березня" державний акт на право колективної власності на землю, загальною площею 1338,2 га, про що було зроблено запис в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю від 29.11.1996 року за № 1.
Вказаний запис було вчинено відповідно до «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Держкомзему від 15.04.1993 року за № 28.
Відповідно до пункту 3.2. вищевказаного Наказу, державні акти на право колективної власності на землю, реєструються у Книзі записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю, за формою згідно з додатком № 1.
В подальшому вказаний Наказ Держкомзему від 15.04.1993 року за № 28, було визнано таким, що втратив чинність, відповідно до Наказу Держкомзему від 04.05.1999 року № 43 "Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів па право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі".
25.10.2001 року Верховною радою України прийнято Земельний кодекс України, частиною третьою статті 78 якого визначено, що земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. З метою приведення у відповідність до вимог Земельного Кодексу України наказу Держкомзему від 04.05.1999 № 43, Наказом Держкомзему від 02.07.2003 року за № 174 «Про затвердження Тимчасового порядку ведення державного реєстру земель», внесено до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі зміни: слова "державний акт на право колективної власності на землю" вилучено. Станом на сьогоднішній день, ведення книги записів (реєстрації) державних актів на право колективної власності на землю не здійснюється. 
З набранням чинності з 01.01.2013 року Закону України "Про Державний земельний кадастр" від 07.07.2011 року за № 3613-VІ та Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року за № 1051, посвідчення права власності на земельну ділянку здійснюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" без оформлення державних актів.
Іншого порядку державної реєстрації, видачі державних актів чи скасування їх державної реєстрації законами України або прийнятими на їх підставі підзаконними нормативно - правовими актами, чинним законодавством не встановлювалось. Виноградівська РДА Закарпатської області, не здійснює державну реєстрацію земельних ділянок.
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 та представника ФГ «Колос», висновків суду не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення Виноградівського районного суду від 04.10.2019 року не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів.
За приписами ч. 1 ст. 84 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені у статті 263 ЦПК України, відповідно до якої судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 року у справі Проніна проти України, відповідно до яких п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
З огляду на наведене, враховуючи, що ключовим моментом, який лежав в основі позовних вимог та підлягав першочерговому дослідженню є наявність факту порушення прав позивача ОСОБА_4 пов`язаних із невнесенням відповідних змін, згідно до пункту 3.9 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею", затвердженої Наказом Держкомзему України від 04.05.1999 року за №43, в оскаржуваний Державний акт на право колективної власності на землю серії ІІ-ЗК №000054 від 29.11.1996 року і такий судом було досліджено, оцінено та надано йому правову оцінку, - решта доводів, з огляду на зроблений судом вище висновок, не потребують більш детального обґрунтування та спростування в розумінні ст.265 ЦПК України. 
Суд констатує, що не може існувати два державні акти на одну й ту ж земельну ділянку з різними формами власності-право приватної власності на землю та право колективної власності на землю.

Таким чином, рішення Виноградівського районного суду від 04.10.2020 року по справі за №299/1719/19, є законним.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційних скарг висновків місцевого суду не спростовують. Судове рішення ухвалено судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, у відповідності до ст. 375 ЦПК України, апеляційні скарги слід залишити без задоволення, а судове рішення - залишити без змін.
Керуючись ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги Фермерського господарства «Колос» та ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_4 , залишити без задоволення. 

Рішення Виноградівського районного суду від 04 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повний текст постанови суду складено 30 листопада 2020 року.

Головуючий 

Судді