Справа № 298/1710/17

П О С Т А Н О В А
Іменем України

11 листопада 2020 року          м. Ужгород

        Закарпатський апеляційний суд у складі:
судді-доповідачки Готри Т.Ю.,
суддів  Мацунича М.В., Собослоя Г.Г., 
за участі секретарки судових засідань Міци О.-Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 грудня 2017 року, постановлену суддею Лютянською М.С., 

в с т а н о в и в:

       Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 11.06.2012 тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до моменту повного виконання ним виконавчого листа №2-193/11, виданого 27.03.2012 Великоберезнянським районним судом. Виконання ухвали доручено Адміністрації ДПС України та відділу ДВС Великоберезнянського районного управління юстиції. 

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, накладеного на нього вказаною ухвалою. 

Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 21.12.2017 заяву задоволено. Скасовано тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України громадянину України ОСОБА_3 , яке було встановлено ухвалою цього ж суду від 11.06.2012 у справі № 702/1013/12.

       В апеляційній скарзі стягувач ОСОБА_2 просить скасувати зазначену ухвалу і постановити нове рішення про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_3 . Вказує, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 28.02.2012 його позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на його користь грошові кошти в загальній сумі 29 544,66 грн. На виконання цього рішення 27.03.2012 Великоберезнянським районним судом було видано виконавчий лист №2-193/11 щодо боржника ОСОБА_1 , який перебував на виконанні у Великоберезнянському РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатські області. Не зважаючи на те, що 30.11.2017 вказаний виконавчий лист було повернуто стягувачу без виконання, на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», стягувачем ОСОБА_2 було повторно пред`явлено його до виконання. Наразі існує відкрите виконавче провадження №59619196 з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Станом на момент подачі апеляційної скарги судове рішення боржником не виконано, ОСОБА_1 не здійснив жодних дій спрямованих на його виконання, не сплатив жодного платежу. Крім того, розгляд цієї заяви проведено без повідомлення ОСОБА_6 , який є стягувачем у виконавчому провадженні, що є порушенням норм процесуального права. Оскільки зобов`язання, яке покладено на боржника судовим рішенням не виконано, суд першої інстанції не мав правових підстав для зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .

У судове засідання, призначене на 11.11.2020, особи, які беруть участь у справі, не з`явилися, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, що стверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень. Від представника ОСОБА_1 – адвоката Леньо І.О. надійшла заява, яка мотивована тим, що у зв`язку з ускладненням епідеміологічної ситуації через спалах у світі коронавірусу та продовження дії карантину на всій території України, а також у зв`язку з повідомленням на офіційному веб-сайті Закарпатського апеляційного суду про виявлення численних випадків коронавірусної інфекції у суддів та працівників суду, просив розгляд справи відкласти на іншу дату. 

Однак, заява адвоката Леньо І.О. про відкладення розгляду справи не підлягає задоволенню, оскільки саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів. При цьому, колегія суддів враховує ту обставину, що це вже не перша заява адвоката про відкладення розгляду справи у зв`язку з оголошенням карантину. 03.08.2020 ним вже подавалася заява аналогічного змісту. А тому зважаючи на строки розгляду справи, яка в апеляційному суді була призначена вперше на 27 квітня 2020 року, а також те, що заявник ОСОБА_1 та/або його представник – адвокат Леньо І.О. не був позбавлений можливості взяти участь в судовому засіданні у режимі відеоконференції поза межами приміщення суду, проте не скористався своїм правом, у заяві про відкладення розгляду справи не зазначив причини, які безпосередньо перешкоджають йому взяти участь у судовому засіданні, тому неявка осіб, які беруть участь у справ, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідачку, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд уважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом установлено, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 25.02.2012 стягнуто солідарно з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 15 600 грн плати за найм транспортного засобу, 4 266 грн неустойки, 9 360 грн моральної шкоди, 198,66 грн судового збору, 120 грн витрат на ІТЗ розгляду справи.
На виконання зазначеного рішення суду, 27.03.2012 Великоберезнянським районним судом було видано виконавчий лист №2-193/11.
Ухвалою Великоберезнянського районного суду від 11.06.2012 задоволено подання державного виконавця відділу ДВС Великоберезнянського РУЮ та тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за кордон до моменту повного виконання ним виконавчого листа №2-193/11, виданого 27.03.2012 Великоберезнянським районним судом.
Постановою старшого державного виконавця Великоберезнянського РВ ДВС ГТУЮ у Закарпатській області Боринською Ж.М. від 30.11.2017 повернуто виконавчий документ стягувачу, у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернене стягнення, а здійснені державним виконавцем, відповідно до цього Закону, заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Відповідно до п.2 цієї постанови виконавчий документ може бути повторно пред`явлений для виконання у строк до 29.11.2020.
Посилаючись на те, що у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу, тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України щодо нього втратило свою доцільність, ОСОБА_1 у грудні 2017 року звернувся до суду із завою про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, накладеного згідно ухвали суду. 
Задовольняючи заяву суд першої інстанції, врахувавши висновок Верховного Суду України від 01.02.2013, виходив із того, що оскільки виконавчий лист постановою від 30.11.2017 повернуто стягувачу без виконання, то винести постанову про закінчення виконавчого провадження державний виконавець не міг, у зв`язку з чим скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України державним виконавцем є неможливим. 

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
На час постановлення оскаржуваної ухвали порядок вирішення судом питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України регламентувався ст. 441 ЦПК України у відповідній редакції.
Так, згідно з приписами ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.
Таким чином, ЦПК України у редакції на час постановлення оскаржуваної ухвали 21.12.2017 не регулював порядок розгляду судом питання про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.
Колегія суддів звертає увагу на те, що станом на час вирішення питання у цивільному процесі було передбачено, що особа, яка вважає, що її права порушені в зв`язку з тимчасовим обмеженням у праві виїзду за межі України, мала право оскаржити в апеляційному порядку лише ухвалу суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України.
На це звертав увагу Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України (узагальнення від 01.02.2013) та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (Узагальнення про практику розгляду судами процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень у цивільних справах від 01.07.2015), які зазначали, що тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом покладено на суд, а припинення обмеження виїзду у зв?язку з виконанням обов?язку за рішенням, що перебувало на виконанні, покладено на державного виконавця. У разі врегулювання боргових зобов`язань державний виконавець виносить відповідну постанову про скасування тимчасового обмеження у праві виїзду особи з України, у якій вказуються номер та дата винесення судового рішення про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду з України.
Таким чином, станом на час постановлення оскаржуваної ухвали, тимчасове обмеження громадянина України у праві виїзду за межі України законом було покладено на суд, а скасування обмеження виїзду у зв?язку з виконанням обов`язку за рішенням, що перебувало на виконанні, було покладено на державного (приватного) виконавця.
Разом із тим, суд першої інстанції не надав належної оцінки вказаним обставинам та помилково вирішив питання про зняття тимчасового обмеження у виїзді за межі України, яке не входило до його компетенції.
Крім того, суд першої інстанції в ухвалі від 21.12.2017 посилався на постанову державного виконавця від 30.11.2017, якою виконавчий документ повернуто стягувачу. Однак не звернув увагу на те, що в цій постанові зазначено про можливість повторного пред`явлення виконавчого листа до виконання у строк до 29.11.2020. Також суд не з`ясував чи був виконавчий лист пред`явлений стягувачем до виконання повторно, а у разі його пред`явлення – стан виконавчого провадження. 
Апелянтом (стягувачем) ОСОБА_2 до апеляційної скарги додано постанову головного державного виконавця Великоберезнянського міжрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Пекарем І.І. від 23.07.2019, якою відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-193/11, виданого 27.03.2012 Великоберезнянським районним судом, яке станом на 25.01.2020, згідно з наявними у справі відомостями з Автоматизованої системи виконавчого провадження,  перебувало на примусовому виконанні.
Отже, станом на момент подачі апеляційної скарги зобов`язання, покладене на ОСОБА_1 судовим рішенням – не виконано, виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-193/11, виданого 27.03.2012 – не завершено.
За таких обставин ухвалу Великоберезнянського районного суду від 21.12.2017, як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, слід скасувати та у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України – відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.
Ухвалу Великоберезнянського районного суду від 21 грудня 2017 року – скасувати.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про зняття тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України - відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 18 листопада 2020 року.

Суддя-доповідачка

Судді