Ухвала
 
02 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 359/5226/18
провадження № 61-14261ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
розглянувши касаційну скаргу представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката Давиденка Олега Леонідовича на постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, посилаючись на те, що 30 серпня 2017 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки AUDI A6, реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки Nissan Almera, реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 . Постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 вересня 2017 року у справі № 359/7082/2017 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн. Згідно зі звітом від 16 жовтня 2017 року № 31-D/36/0 сума матеріальних збитків, завданих власнику транспортного засобу Nissan Almera, становить 136 185,78 грн. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 не була застрахована, у зв`язку з чим МТСБУ виплатило їй як власнику автомобіля Nissan Almera 32 206,78 грн страхового відшкодування. Оскільки її цивільно-правова відповідальність була застрахована, а страхової виплати недостатньо для повного відшкодування завданої шкоди, вона просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 36 206,78 грн як різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, здійсненою МТСБУ. Враховуючи, що вона як власник зазнала значних душевних страждань, пов`язаних з тим, що її автомобіль був єдиним джерелом сімейного доходу, оскільки її чоловік використовував його як таксі, а також те, що відповідач всіляко намагався уникнути відповідальності за скоєні ним діяння, затягуючи судовий процес і вводячи суд в оману, вона також просила стягнути з відповідача на її користь 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Під час розгляду справи МТСБУ як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, посилаючись на те, що ним було сплачено ОСОБА_1 як власнику транспортного засобу Nissan Almera, який зазнав пошкоджень в результаті дорожньо-транспортної пригоди, 76 269,78 грн різниці між вартістю транспортного засобу до та після пригоди. Вказані кошти підлягають стягненню з  ОСОБА_2 як з особи, винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди,в порядку регресу. Враховуючи наведене, МТСБУ просило стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 76 269,78 грн виплаченого страхового відшкодування та 5 000 грн витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи.
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 травня 2019 року поновлено МТСБУ строк для пред`явлення позову. Позов МТСБУ вирішено прийняти до спільного розгляду з позовом ОСОБА_1 . Залучено МТСБУ до участі у справі як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору.
 
Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 січня 2020 року провадження у справі закрито в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.
 
Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2020 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - МТСБУ, про відшкодування моральної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 000 на відшкодування моральної шкоди та 704,80 грн судового збору. Позов МТСБУ до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь МТСБУ 76 269,78 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 1 921 грн судового збору, 15 000 грн витрат на професійну правничу допомогу та 5 000 грн витрат на проведення судової автотоварознавчої експертизи.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2020 року про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - МТСБУ, про відшкодування моральної шкоди скасовано. Ухвалено у справі нове рішення. Відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - МТСБУ, про відшкодування моральної шкоди.
 
28 вересня 2020 року представник МТСБУ - адвокат Давиденко О. Л. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 лютого 2020 року.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позовів  у цій справі становить 86 269,78 грн (10 000 грн + 76 269,78 грн ), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 359/5226/18 є малозначною в силу вимог закону.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку представник МТСБУ - адвокат Давиденко О. Л. обґрунтував тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки необхідно сформувати практику правозастосування положень частини першої статті 52 ЦПК України щодо пред`явлення окремого позову страховою компанією або МТСБУ, яка має процесуальний статус третьої особи у справі: коли предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди за наслідками дорожньо-транспортної пригоди і третя особа має самостійні вимоги до цього ж відповідача щодо стягнення з нього виплаченої частини страхового відшкодування; коли предметом позову є відшкодування матеріальної шкоди за наслідками дорожньо-транспортної пригоди і третя особа має самостійні вимоги до цього ж відповідача і такі вимоги обґрунтовані тим, що позивач помилково або свідомо звернувся до відповідача щодо стягнення матеріальної шкоди, в частині яку йому вже було сплачено МТСБУ чи страховою компанією; чи вимоги про відшкодування матеріально та/або моральної шкоди, спричиненої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є складовими єдиного предмета позову про відшкодування шкоди у деліктних правовідносинах; чи повинен суд першої інстанції відмовляти третій особі, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у прийнятті до розгляду та задоволенні позову про відшкодування матеріальної шкоди, якщо під час розгляду справи позивач відмовився від стягнення своєї частини відшкодування. Крім того, апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року у справі № 461/10920/14-ц та від 22 липня 2020 року у справі № 127/24598/18, а саме: «Відповідно до частин першої, другої статті 52 ЦПК України треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. За змістом статті 195 ЦПК України до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, у якій відкрито провадження застосовуються положення статей 193 і 194 цього Кодексу. Частиною другою статті 193 ЦПК України передбачено, що зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Аналіз зазначених норм процесуального права дає підстави для висновку про те, що правилом для участі у справі третіх осіб із самостійними вимогами є те, що такі вимоги повинні стосуватися предмета спору, щодо якого виник спір між позивачем та відповідачем». Крім того справа має виняткове значення для МТСБУ.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки наведені заявником правові питання щодо подання позову третьою особою, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, детально роз`яснені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 916/3245/17, в якій викладено такі правові висновки: «За приписами статті 49 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, подавши позов до однієї або декількох сторін. Про прийняття позовної заяви та вступ третьої особи у справу суд постановляє ухвалу. При цьому позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, мають подаватися з дотриманням загальних правил пред`явлення позову, на що безпосередньо вказують положення частини п`ятої статті 49 та частини четвертої статті 180 ГПК України. Відповідно до цих норм до позовів третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у справі, в якій відкрито провадження, застосовуються положення статті 180 цього Кодексу. Зустрічна позовна заява, яка подається з додержанням загальних правил пред`явлення позову, повинна відповідати вимогам статей 162, 164, 172, 173 цього Кодексу. Відповідно до частин другої та третьої статті 180 ГПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом. Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом. Таким чином, у процесі розгляду господарським судом спору між позивачем і відповідачем третя особа з метою захисту свого права може заявити самостійні вимоги саме щодо предмета спору, якщо вважає, що саме їй належить право на предмет спору чи його частину. При цьому під предметом спору слід розуміти матеріально-правовий об`єкт, з приводу якого виник правовий конфлікт між позивачем і відповідачем. Отже, на відміну від зустрічного позову, який повинен бути лише взаємопов`язаним з первісним, позовна заява третьої особи відповідно до положень частини першої статті 49 ГПК України має містити самостійні вимоги саме щодо предмета спору у справі. Позовні вимоги третьої особи, яка подала позов відповідно до приписів статті 49 ГПК України, можуть бути допущені судом до розгляду у процесі, що вже розпочався, у тому випадку, коли така самостійна вимога заявлена саме щодо предмета спору, що вже виник між сторонами. Вимога, спрямована на те, що знаходиться поза цим предметом, чи спрямована до третіх осіб, не може бути розглянута судом як вимога третьої особи в розумінні наведеної вище статті. Водночас така позовна вимога може бути заявлена у самостійному позові.». Апеляційний суд обґрунтовано застосував наведені правові висновки в цій справі.
 
Враховуючи наведене, МТСБУ вправі було звернутися до суду з окремим позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів, виплачених ОСОБА_1 як страхове відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахована. Звернувшись до суду з позовом,   ОСОБА_1 просила стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, здійсненою МТСБУ, тобто кошти, на які МТСБУ не може претендувати шляхом їх стягнення в порядку регресу. Позов ОСОБА_1 не стосується спору щодо стягнення вже виплачених їй грошових коштів у вигляді страхового відшкодування. Вимога МТСБУ про стягнення страхового відшкодування з ОСОБА_2 в порядку регресу не стосується вимог позивача в цій справі ОСОБА_1 , тобто предмета первісного позову, а є самостійною вимогою, яка може бути заявлена в окремому позові.
 
Крім того, висновки апеляційного суду в цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 24 липня 2019 року.
 
Що стосується посилання заявника на постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 127/24598/18, то воно не заслуговує на увагу, оскільки у справі № 127/24598/18 були встановлені обставини, які не є подібними до обставин, встановлених судами в цій справі. Так, у справі № 127/24598/18 місцевий суд не вирішив питання про відкриття провадження у справі за позовом третьої особи, яка заявляла самостійні вимоги щодо предмета спору, позовна заява якої була залишена судом без руху для усунення недоліків (сплати судового збору), і ці недоліки були усунені третьою особою. При цьому третя особа, яка заявляла самостійні вимоги щодо предмета спору, вступила у справу в межах строку, визначеного статтею 52 ЦПК України, тоді як в цій справі МТСБУ вступило у справу після закінчення підготовчого провадження.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскаржуваним судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи як такої, що має виняткове значення, тому що це може бути оцінкою сторони щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є. Заявник не пояснив, у чому полягає винятковість цієї справи для нього.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року). 
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі і воно не підлягає касаційному оскарженню, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження у справі не підлягають окремому розгляду клопотання заявника про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року та про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника Моторного (транспортного) страхового бюро України - адвоката Давиденка Олега Леонідовича на постанову Харківського апеляційного суду від 14 серпня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди та за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:	В. А. Стрільчук	
 	 	
 	С. О. Карпенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов