Номер провадження: 22-ц/813/5483/20 
Номер справи місцевого суду: 498/662/19
Головуючий у першій інстанції Чернецька Н. С.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
розглянувши в порядку письмового провадженняцивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Великомихайлівського районного суд Одеської області від 16 грудня 2019 року по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2019 року Акціонерне товариство Комерційний Банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд стягнути з відповідача на користь Банку заборгованість у розмірі 18936,61 грн. за кредитним договором №б/н від 18.06.2015 року, з яких: 5529,84 грн. заборгованість за кредитом; 3750,79 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 8939,98 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 716,00 грн.- штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди та судові витрати у розмірі 1921,00 грн.
Рішенням Великомихайлівського районного суд Одеської області від 16 грудня 2019 рокупозов акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором №б/н від 18.06.2015 року, а саме заборгованість за тілом кредиту у розмірі 5529,84 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 557,09 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Великомихайлівського районного суд Одеської області від 16 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягненні відсотків та неустойки та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині в повному обсязі. Судові витрати покласти на відповідача. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що заборгованість відповідача виникла саме з Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту банківських карт, при цьому у Генеральній угоді чітко визначені умови кредитування, які позивальником не виконано, внаслідок чого і утворилась заборгованість. Також, зазначає, що місцевий суд протиправно, в оскаржуваному рішенні посилався на практику Верховного Суду, яка у даній справі не може бути застосована.
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки рішення Великомихайлівського районного суд Одеської області від 16 грудня 2019 року, Банк оскаржує лише в частині відмови у задоволенні вимог про стягненні відсотків та неустойки, тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 18 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 18.06.2007 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 6857,06 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.
До кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.
Згідно з наданим банком розрахунком, через невиконання зобов`язань за договором б/н від 18 червня 2015 року, станом на 16 липня 2019 року у відповідача утворилась заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 18936,61 грн., яка складається з: з яких: 5529,84 грн. заборгованість за кредитом; 3750,79 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 8939,98 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 716,00 грн.- штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що у зв`язку з порушенням умов кредитного договору відповідачем, з останньої на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором б/н від 18.06.2015 року у розмірі 5529,84 грн., а позовні вимоги про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, пені та штрафів задоволенню не підлягають.
Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не в повній мірі відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на таке. 
Так, згідно зі статтями 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 611 ЦК України визначено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).
Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що 02.08.2011 року ОСОБА_1 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 5, 5 зворот).
В подальшому, 18.06.2015 між Банком та ОСОБА_1 було укладено, також , Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт з метою створення сприятливих умов для виконання боржником зобов`язань по кредитному договору від 02.08.2011 року.
АТ КБ «ПриватБанк» як на підставу позовних вимог, посилається на невиконання відповідачем умов Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 18.06.2015, укладеної між позивачем та ОСОБА_1 .
На підтвердження заявлених позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» надано до суду анкету - заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанк» від 02.08.2011 (а.с. 5, 5 зворот); Генеральну угоду від 18.06.2015 року (а.с.6, 6 зворот), розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с. 4, 4 зворот); витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 7-30) та копію паспорту відповідача (а.с. 31, 31 зворот). 
В позовній заяві позивач зазначає, що у зв`язку з порушенням кредитних зобов`язань відповідач має заборгованість у розмірі 18936,61 грн. за кредитним договором №б/н від 18.06.2015 року, з яких: 5529,84 грн. заборгованість за кредитом; 3750,79 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 8939,98 грн. – заборгованість за пенею та комісією; 716,00 грн.- штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди.
Для надання послуг банк видає позичальнику платіжну карточку відповідно до умов пункту 2.1 Генеральної угоди (пункт 2.3).  
Пунктом 2.1. Генеральної угоди визначено, що позичальник сплачує проценти за користування кредитом в розмірі 1,5 % за місяць, що обліковуються на суму залишку заборгованості за кредитом.
Пунктом 2.11 Генеральної угоди, пунктами 1.1.3.1.6, 2.1.1.12.9 Умов та правил передбачено списання коштів з будь - яких рахунків відповідача, без його згоди про таке.
За наведених обставин, суд першої інстанції неповно встановив обставини справи та прийшов до висновків, які не відповідають обставинам справи з порушенням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення та ухвалення нового про часткове задоволення позовних вимог.
Судом встановлено, що між сторонами по справі 18.06.2015 року укладена Генеральна угода, відповідно до якої відповідачка ОСОБА_1 взяла на себе зобов`язання до 30.06.2017 року сплатити заборгованість  за попереднім кредитом у розмірі 7297,07 грн.
Так, згідно із вищевказаною Генеральною угодою, сторони домовились про реструктуризацію заборгованості, тобто: зменшити розмір заборгованості, яка виникла за період з дати надання кредиту, а саме відсотки - до 305,40 грн, комісію - на 13,8 грн, пеню на 0.0 грн., штраф - на 595,8 грн. 
Відповідно до п. 1.1.2. заборгованість за договором з дати підписання генеральної угоди становить 7297,07 грн.
Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди банк надає ОСОБА_1 строковий кредит в розмірі 6857,07 грн. на строк 24 місяці, з 18.06.2015 року по 30.06.2017 року, шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 6857,07 грн в обмін на обов`язок ОСОБА_1 повернути кредит, сплатити відсотки в розмірі 1,5 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом у вказані в заяві, Умовах та Правилах строки. Сплата заборгованості проводиться починаючи з «01» до «25» числа кожного місяця (щомісячним платежем) в сумі 343,13 грн. Дата останньої сплати заборгованості повинна бути не пізніше 30.06.2017 року.
Відповідно до пункту 2.2 Генеральної угоди у зв`язку з порушення позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в цій генеральній угоді, більше ніж на 31 день з обов`язків строк яких не наступив, сторони погодили, що строком повернення кредиту вважається 32-й день  з моменту виникнення порушення. Заборгованість за кредитом починаючи з 31-го дня порушення вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 915,00 грн.
Таким чином, генеральна угода є самостійним зобов`язанням між сторонами, обов`язок виконання якого передбачений статтями 526, 1049 ЦК України.
Зазначена позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.05.2020 року справа №199/4115/16-ц (номер провадження №61-31394св18), яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
Отже, Генеральну угоду укладено з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № SAMDN54000048245536 від 02.08.2011 року. 
Матеріали справи не містять копії кредитного договору № SAMDN54000048245536 від 02.08.2011 року. 
Проте вказане не впливає на можливість банку захистити порушені права невиконанням ОСОБА_1 умов Генеральної угоди, яка є самостійним зобов`язанням, хоч і похідним від кредитного договору № SAMDN54000048245536 від 02.08.2011 року. 
Апеляційний суд вважає, що права кредитора права кредитора за Генеральною угодою порушені невиконанням позичальником її умов, а тому порушені права ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають судовому захисту.
Предметом розгляду в даній справі є наявність чи відсутність підстав для стягнення заборгованості, яка утворилась саме на підставі неналежного виконання умов Генеральної угоди, яка погоджена сторонами під час її укладення, що підтверджено особистими підписами на ній. Дана угода ніким не оспорена, відтак, її умови та підстави укладення не можуть оцінюватися судом при розгляді даної справи.
Відтак, складові заборгованості: за процентами 3750,79 грн. та штраф 915,00 грн., також підлягають до стягнення з відповідача на користь позивача, як такі, що обумовлені сторонами при укладенні Генеральної угоди про реструктуризацію боргу.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Таким чином, оскільки наявність заборгованості ОСОБА_1 перед Банком, у зв`язку з неналежним виконанням умов генеральної угоди від 18.06.2015 року, установлена на підставі належних та допустимих доказів, наявних у матеріалах справи, то до стягнення підлягає не лише сума боргу по тілу кредиту, а й за процентами у розмірі – 3750,79 грн., а також штраф  - 915,00 грн., як такі, що обумовлені сторонами при укладенні правочину.
При цьому, як установлено судом апеляційної інстанції, з детального аналізу змісту умов Генеральної Угоди від 18.06.2015 року та Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що в них не передбачено чіткого розміру нарахування на суму боргу, який підлягав реструктуризації, пені і комісії, відтак, в задоволенні даних вимог необхідно відмовити за їх безпідставності.
Посилання апелянта на п.2.8. угоди, де казано, що при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник виплачує Банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та правилах за кожен день прострочення, апеляційний суд оцінює критично, оскільки доказів, в якій саме редакції ОСОБА_1 підписувавла Умови та правила, матеріали справи не містять, відтак, достовірно встановити правильність нарахування Банком суми пені не виявляється можливим. 
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно із ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
В силу ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, необхідно відповідно провести і розподіл судових витрат.
На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. 
Позивач звернувся з позовом про стягнення 18936,61 грн., задоволено позов в сумі 10195,63 грн., що складає 53,84%. 
За подачу позову і апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір в сумі 4802,50 грн. (1921,00 грн. + 2881,50 грн.), отже відшкодуванню за рахунок відповідача підлягає сума 2585,67 грн. (4802,50 грн. х 53,84%).
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити частково. 
Рішення Великомихайлівського районного суд Одеської області від 16 грудня 2019 року – скасувати.
Прийняти постанову. 
Позовні вимоги Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості – задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за Генеральною угодою від 18 червня 2015 року в загальному розмірі 10195 (десять тисяч сто дев`яносто п`ять) гривень 63 копійок, у томі числі: 5529,84 гривень - заборгованість за тілом кредиту; 3750,79 гривень - заборгованість за процентами за користування кредитом; 915,00 гривень - штраф, передбачений п.2.2 Генеральної угоди.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) на користь Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 2585 (дві тисячі п`ятсот вісімдесят п`ять) гривень 67 копійок.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 13.10.2020 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                          Л.А. Гірняк

О.С. Комлева