Ухвала
 
01 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 2-97/11
 
провадження №61-13724ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н.Ю. (суддя-доповідач), Осіяна О.М., Білоконь О. В., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними рішень та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни про повернення виконавчого документа стягувачу, визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання усунути порушення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою про визнання неправомірними рішень та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Н. В. про повернення виконавчого документа стягувачу, визнання неправомірною бездіяльності, зобов`язання усунути порушення.
 
В обґрунтування вимог скарги зазначила, що 29 липня 2019 року приватним виконавцем Гречин Н. В. винесено дві постанови про повернення виконавчого документа стягувачу. Їх зміст їй став відомий 05 серпня 2019 року під час розгляду скарги на дії та бездіяльність вказаного приватного виконавця, що розглядалась Київським районним судом м. Полтави, а саме: по виконавчому провадженню № 57203164 29 липня 2019 року Гречин Н. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-97/11, виданому 16 січня 2012 року Київським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 судових витрат у розмірі 1 820,00 гривень; по виконавчому провадженню № 57202791 29 липня 2019 року Гречин Н. В. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу по виконавчому листу № 2-97/11, виданому 16 січня 2012 року Київським районним судом м. Полтави, про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором в сумі 29 610,03 доларів США шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме автомобіль марки «Опель Вектра» д.н.з. НОМЕР_1 .
 
Вважає вказані постанови незаконними, оскільки приватний виконавець не направила їй копії постанов від 29 липня 2019 року про повернення виконавчого документа стягувачу, не припинила арешти на належне їй майно, арешт на які був накладений після відкриття виконавчого провадження. 
 
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Ухвала суду мотивована тим, що приватним виконавцем Гречин Н. В. при виконанні вказаних виконавчих проваджень дотримані вимоги Закону України «Про виконавче провадження, заявником не доведено протиправність дій приватного виконавця при постановленні постанов про повернення виконавчого листа стягувачу.
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задоволено частково.
 
Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 05 лютого 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що погодившись з доводами суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення вимог скарги ОСОБА_1 , встановлено, що при розгляді вказаної скарги суд першої інстанції допустив порушення процесуального права, зокрема здійснив розгляд справи за відсутності підтвердження про належне повідомлення заявника про призначення судового засідання.
 
У вересні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом не враховано, що у особи, що подавала заяви про повернення виконавчих листів, були відсутні повноваження на вчинення цих дій, приватним виконавцем не було знято арешту з майна заявника після винесення оскаржуваних постанов, не направлено вказані постанови на адресу заявника, зроблено висновок про відсутність у діях приватного виконавця порушень Закону України «Про виконавче провадження» на підставі недопустимого доказу, - висновку позапланової перевірки правомірності дій приватного виконавця Гречин Н. В., проведеної 05 серпня 2019 року .
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Судами встановлено, що на виконання рішення Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2011 року приватним виконавцем Гречин Н. В. виконувалось зведене виконавче провадження ЗВП № 57213952, до складу якого входило ВП № 57202791 з примусового виконання виконавчого листа від 16 січня 2012 року № 2-97/11, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 29 610,03 доларів США шляхом звернення стягнення на заставне майно, а саме автомобіль марки «Опель Вектра» д.н.з. НОМЕР_1 , що належить на праві власності боржнику, та ВП № 57203164 з примусового виконання виконавчого листа від 16 січня 2012 року №2-97/11, виданого Київським районним судом м. Полтави про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ АБ « Укргазбанк» судових витрат у сумі 1 820,00 грн.
Постановами приватного виконавця Виконавчого округу Полтавської області Гречин Н. В. від 29 липня 2019 року повернуто виконавчі документи стягувачу згідно пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», на підставі заяви стягувача від 07 липня 2019 року.
 
Статтею 37 Закону України «Про виконавче провадження» визначено підстави повернення виконавчого документу стягувачу. Зокрема, пунктом першим частини першої статті 37 вказаного Закону визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.
 
Частиною першою статті 40 вказаного закону визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
 
Суди, встановивши, що при винесенні вказаних постанов приватний виконавець діяв в межах своїх повноважень та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», зазначивши, що вказаними діями не порушено прав і свобод заявника, дійшли вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_1 . 
 
Оскільки питання наявності повноважень у представника ПАТ АБ «Укргазбанк» на подачу заяв про повернення виконавчих листів, зняття арешту з майна ОСОБА_1 та неналежного повідомлення заявника про винесення постанов приватним виконавцем були предметом оцінки у судах першої та апеляційної інстанцій, вказані доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Твердження заявника, що стосуються висновків апеляційного суду, зроблених на підставі недопустимого доказу, - висновку позапланової перевірки правомірності дій приватного виконавця Гречин Н. В., проведеної 05 серпня 2019 року, не можуть бути прийняті Верховним Судом з огляду на те, що в оскаржуваній постанові досліджено матеріали виконавчих проваджень, а не лише вказаний висновок, тому підстави вважати, що суд встановив обставини, що мають суттєве значення, лише на підставі вказаного доказу у Верховного Суду відсутні. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів дійшла висновку, що правильність застосування судом норм процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року є необґрунтованою.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 11 серпня 2020 року за скаргою ОСОБА_1 про визнання неправомірними рішень та скасування постанов приватного виконавця виконавчого округу Полтавської області Гречин Наталії Володимирівни про повернення виконавчого документа стягувачу, визнання неправомірною бездіяльність, зобов`язання усунути порушення.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. М. Осіян
                                                                                                                  О. В. Білоконь